КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 361/3603/22
провадження номер № 22-ц/824/1201/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» - Пісарєвої Валерії Олександрівни на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2025 року у складі судді Дутчака І.М., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 31 серпня 2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан») та ОСОБА_1 був укладений в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором кредитний договір №3896904, який розміщено в особистому кабінеті відповідача, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 20 000 грн 00 коп., шляхом безготівкового переказу на картковий рахунок, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів, можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Відповідно до п.п. 1.3, 1.4 вказаного договору, кредит надано на строк 30 днів, з терміном повернення і сплатою комісії за надання кредиту 27 жовтня 2021 року. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору №3896904 виконало у повному обсязі, надало ОСОБА_1 кредит, проте відповідач не виконав умови кредитного договору, кредитні кошти не повернув.
Позивач зазначав, що 23 лютого 2022 року між ТОВ «Мілоан» і ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» був укладений договір відступлення прав вимоги №81-МЛ, за умовами якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло прав вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №3896904.
Вказував, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором №3896904 виникла заборгованість на загальну суму 85 574 грн 43 коп., з яких: 18 818 грн 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 63 756 грн 43 коп. - заборгованість за відсотками, 3 000 грн 00 коп. - заборгованість за комісією.
З урахуванням наведеного, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просило стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №3896904 від 27 вересня 2021 року у розмірі 85 574 грн 43 коп.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» - Пісарєва В.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до правил перерахування грошових коштів у кредит позичальнику, чинних на момент укладення договору, може здійснюватися двома основними способами: шляхом переказу суми кредиту на картковий рахунок позичальника; шляхом переказу суми кредиту через платіжну систему NovaPay. При цьому позичальник отримує готівку у відділеннях учасників цієї платіжної системи. Перерахування коштів на картку здійснюється через захищені сервіси, які не надають ТОВ «Мілоан» повних даних картки. Вказані сервіси є необхідним механізмом для безпечного та відповідного стандартам проведення фінансових операцій з використанням банківських карток позичальників, при цьому зменшуючи ризики, пов`язані з прямим зберіганням чутливих платіжних даних товариством.
Вказує, що ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлює перелік обов`язкових реквізитів первинних документів: Назва документа (форми) присутня - «Платіжне доручення 57336360», відповідає; дата складання присутня - «Дата: 2021-09-27», відповідає; назва підприємства, від імені якого складено документ присутня - «Платник: ТОВ «Мілоан»», відповідає; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру присутні - «Призначення платежу: Кошти згідно договору 3896904», «Сума: 20000.00 Українська гривня» також вказані банківські рахунки та назви банків платника й отримувача, відповідає; посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення присутні - платіжне доручення є частиною зшитих документів засвідчених генеральним директором ТОВ «Мілоан» Вініченко О.В., відповідає; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції присутній підпис особи, вказаної вище, та відбиток штампу/печатки, відповідає.
Посилається на те, що закон передбачає, що неістотні недоліки не є підставою для невизнання операції, якщо вони не перешкоджають ідентифікації особи та містять ключові відомості (дату, назву підприємства, зміст та обсяг операції). У цьому документі таких недоліків, що перешкоджають ідентифікації чи розумінню суті операції, за формальними ознаками немає.
Вважає, що оскільки ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надало платіжне доручення як доказ перерахування коштів позичальнику, тому тягар доказування отримання/неотримання та повернення вказаних коштів лежить на стороні відповідача.
Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 85 574 грн 43 коп., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором №3896904 від 27 вересня 2021 року додало до позовної заяви: копію правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Мілоан» (у редакції від 13 липня 2021 року); копію анкети-заяви на кредит №3896904 від 27 вересня 2021 року; копію кредитного договору №3896904; копію графіку платежів за договором про споживчий кредит 3896904 від 27 вересня 2021 року (додаток №1 до договору про споживчий кредит 3896904); копію паспорта споживчого кредиту №3896904; платіжне доручення 57336360 від 27 вересня 2021 року на суму 20 000 грн 00 коп.; хронологію вчинення дій щодо укладення кредитного договору у формі електронного правочину №3896904 від 27 вересня 2021 року; копію довідки про ідентифікацію; копію картки обліку виконання договору (розрахунок заборгованості); копію відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №3896904; копію договору відступлення прав вимоги №81-МЛ від 23 лютого 2022 року; копію витягу з реєстру боржників договору відступлення прав вимоги №81-МЛ від 23 лютого 2022 року; акт приймання-передачі реєстру боржників від 23 лютого 2022 року до договору відступлення прав вимоги №81-МЛ від 23 лютого 2022 року; платіжне доручення №66788 від 23 лютого 2022 року на суму 3 475 728 грн 24 коп.
Зі змісту кредитного договору №3896904 від 27 вересня 2021 року (індивідуальна частина) (далі - Кредитний договір) вбачається, що сторонами ТОВ «Мілоан» (кредитодавець) і ОСОБА_1 (позичальник) цей договір укладений в електронній формі в порядку, визначеному розділом 6 кредитного договору «Порядок укладення договору», а саме, в електронній формі в особистому кабінеті позичальника та підписаний зі сторони позичальника із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який генерується та надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника.
Відповідно до п.1.1 кредитного договору, кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3 договору надати позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у п.1.2 договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості, згідно з п.1.4 договору та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит.
Сума (загальний розмір) кредиту становить 20 000 грн 00 коп. (п.1.2 кредитного договору).
Кредит надається строком на 30 днів з 27 вересня 2021 року, термін (дата) повернення і сплата комісії та процентів за користування кредитом (дата платежу) 27 жовтня 2021 року (п.п.1.3, 1.4 кредитного договору).
Комісія за надання кредиту: 3 000 грн 00 коп., яка нараховується за ставкою 15.00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту (п.1.5.1 кредитного договору). Проценти за користування кредитом: 10 200 грн 00 коп., які нараховуються за ставкою 1,70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.5.2 кредитного договору). Тип процентної ставки за цим договором: фіксована (п.1.7 кредитного договору).
Аналогічні умови надання кредиту прописані у паспорті споживчого кредиту №3896904 від 27 вересня 2021 року та заяві на отримання кредиту №3896904 від 27 вересня 2021 року.
Відповідно до п.2.1 кредитного договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
У п.7.1 кредитного договору встановлено, що цей договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту, який визначається згідно правил та відповідно до способу надання кредиту, визначеному у п.2.1 цього договору. Строк дії договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. Сторони домовились, що повне виконання зобов`язань повинно відбутись не пізніше дати встановленої п.1.4 договору. Якщо зі спливом 3-го дня з моменту укладення цього договору кредитні кошти не будуть відправлені кредитодавцем та/або не будуть отримані позичальником у відповідності з визначеним способом надання кредиту, дія цього договору може бути припинена достроково з відповідним відображенням в особистому кабінеті.
За змістом п.9.1 кредитного договору, цей кредитний договір (індивідуальна частина) є самостійним кредитним договором (правочином), що містить усі істотні умови, укладений в порядку, спосіб та формі, що відповідає вимогам законодавства.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 дійсно уклав кредитний договір №3896904 (індивідуальна частина) від 27 вересня 2021 року з ТОВ «Мілоан», умовами якого передбачалося надання кредитних коштів у розмірі 20 000 грн 00 коп. Проте до позовної заяви позивачем не додано жодного доказу, який би підтверджував факт перерахування кредитних коштів на картковий рахунок відповідача ОСОБА_1 , як зазначено у п.2.1 кредитного договору. Надана до позовної заяви копія платіжного доручення 57336360 від 27 вересня 2021 року не може вважатися належним доказом надання кредиту на підставі кредитного договору, оскільки вона не відповідає за формою та змістом вимогам, встановленим постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року №22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», так як вона не містить відмітки банку або іншої уповноваженої установи про проведення платежу (інформації про його виконання). Зі змісту вказаного вище платіжного доручення вбачається, що грошові кошти в розмірі 20 000 грн 00 коп. перераховані на рахунок НОМЕР_1 , отримувач ОСОБА_1 . При цьому, із поданих позивачем документів не вбачається, що відповідач зазначав будь-який картковий рахунок, зокрема, і НОМЕР_1 . Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції зазначив, що вказане платіжне доручення не є доказом перерахування коштів, оскільки не належить до засобів доказування, передбачених ст.76 ЦПК України, і не є первинним бухгалтерським документом.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач фактично не підтвердив належними та допустимими доказами факт виконання первісним кредитором ТОВ «Мілоан» зобов`язання щодо надання грошових коштів у сумі, визначеній у п.1.2 кредитного договору, та, відповідно, не підтвердив факт виникнення у відповідача ОСОБА_1 обов`язку повернути кредит, сплатити комісію та проценти, у розмірі та на умовах зазначених в цьому договорі, та права вимоги первісного кредитора за цим договором.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Відповідно до положень ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).
Відповідно до положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст.1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За змістом ч.ч.3, 4, 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст.76, 77 ЦПК України).
Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхиленні або врахування кожного доказу (групи доказів).
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягара доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», як спеціальний закон, визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.
Відповідно до п.16.1 ст.16 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.
Згідно з п.17.1 ст.17 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.
Відповідно до ч.ч.19.1, 19.2 ст.19 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», порядок і строки зберігання, а також процедура знищення електронних документів, що застосовуються при проведенні переказу, встановлюються Національним банком України. Строки зберігання цих документів мають бути не меншими, ніж строки, встановлені для паперових документів аналогічного призначення. Електронні документи зберігаються на носіях інформації у формі, що дозволяє перевірити цілісність, достовірність та авторство електронних документів на цих носіях.
Згідно з ч.22.1 ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.
Відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» «Первинні документи та регістри бухгалтерського обліку»: Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Як зазначалось вище, згідно з п.2.1 кредитного договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
На підтвердження виконання ТОВ «Мілоан» своїх зобов`язань щодо надання кредиту на підставі договору про споживчий кредит №3896904 від 27 вересня 2021 року, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надало копію платіжного доручення №57336360 від 27 вересня 2021 року про перерахування коштів в сумі 20 000 грн 00 коп., отримувач: ОСОБА_1 , кредит. рах. № НОМЕР_1 , а також відомості про щоденні нарахування та погашення за договором №100267164, сформовані ТОВ «Мілоан» (а.с.22, 26).
Разом з тим, копії вказаних документів не можуть вважатися належним доказом надання відповідачу кредиту на підставі договору №3896904 від 27 вересня 2021 року.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що надана до позовної заяви копія платіжного доручення 57336360 від 27 вересня 2021 року не може вважатися належним доказом надання кредиту на підставі кредитного договору, оскільки вона не відповідає за формою та змістом вимогам, встановленим постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», оскільки вона не містить відмітки банку або іншої уповноваженої установи про проведення платежу (інформації про його виконання).
При цьому надана ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» копія платіжного доручення не містить інформації в полях «Підпис» і «МП», та часу проведення банком відповідної платіжної операції.
Вказана копія платіжного доручення лише засвідчена позначкою «З оригіналом згідно» посадової особи позивача.
Крім того, у платіжному дорученні зазначено код банку «MASTERCARD», що є платіжною системою, і її код не є кодом банку відправника чи отримувача.
Тому посилання в апеляційній скарзі на те, що платіжне доручення відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є помилковим.
В матеріалах справи відсутні докази, що рахунок, на який згідно вказаного платіжного доручення здійснювалося перерахування коштів - НОМЕР_2, належить саме ОСОБА_1 .
Також відомості про щоденні нарахування та погашення за договором №3896904, що по суті є розрахунком заборгованості, були сформовані самим ТОВ «Мілоан», а тому вони не можуть вважатися належним доказом виконання ТОВ «Мілоан» своїх зобов`язань за договором щодо надання відповідачу кредиту.
ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не надало суду жодних первинних бухгалтерських документів на підтвердження переказу коштів на рахунок відповідача ОСОБА_1 на підставі договору №3896904 від 27 вересня 2021 року, а також документів, які б надавали можливість ідентифікувати належність відповідних рахунків відповідачу.
Колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а тому не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок із зазначенням конкретного розміру заборгованості є документом, що створений первісним кредитором, а відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
Крім того судом першої інстанції правильно враховано, що письмових або електронних доказів, які б відповідали вимогам процесуального законодавства на підтвердження перерахунку грошових коштів саме на рахунок ОСОБА_1 , до позовної заяви позивачем не додано та клопотань про витребування відповідних доказів позивачем не заявлялося.
Також колегія суддів враховує, що оскільки саме на позивача в силу положень ст.12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неподання відповідачем ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву та апеляційну скаргу із запереченнями проти викладених позивачем обставин, зустрічних доказів, саме по собі не свідчить про визнання ним обставин, на які посилається позивач, або наявність підстав для визнання судом цих обставин встановленими.
Так, за змістом ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду.
У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги.
Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.12 ЦПК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18.
У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» - Пісарєвої Валерії Олександрівни залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: