ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 р. 	Справа № 520/26014/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Русанової В.Б. , П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 26.02.26 по справі № 520/26014/25
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , третя особа ІНФОРМАЦІЯ_2   
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , третя особа ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про призов на військову службу під час мобілізації від 08.09.2025, в частині призову на військову службу під час мобілізації громадянина ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в особі командира цієї військової частини ухвалити рішення про звільнення ОСОБА_1 від проходження військової служби та виключення його зі списків особового складу.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що він має рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі пункту 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Позивач вказує, що його було затримано невідомими особами у військовій формі та доставлено до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 . У подальшому позивач дізнався із застосунку «Резерв+», що його було знято з військового обліку ІНФОРМАЦІЯ_4 у зв`язку з призовом на військову службу до військової частини НОМЕР_1 . Вважаючи такі дії посадових осіб протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом з метою захисту своїх прав та законних інтересів.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2026 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , третя особа ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2026 по справі №520/26041/25 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що правовий висновок про незворотність процедури призову на військову службу, викладений у постанові Верховного суду від 05.02.2025 по справі №160/2592/23, не є зразковим, а стосується конкретних обставин тієї справи. У зв`язку з викладеним, позивач вважає посилання суду першої інстанції на вищевказану постанову Верхового суду безпідставним, оскільки ані обставини конкретної справи, ані підстави позову у цій справі не є подібними до тих, що мали місце у справі №160/2592/23.
Стосовно висновків суду першої інстанції про те, що скасування наказу про призов саме по собі не припиняє правовідносин військової служби, позивач вказує, що зазначене твердження суду стосується виключно другої позовної вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 ухвалити рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, тоді як першу позовну вимогу про визнання протиправним та скасування наказу про призов суд першої інстанції фактично проігнорував, не навівши жодного обґрунтування відмови в її задоволенні, що свідчить про формальний підхід до вирішення спору. 
При цьому судова практика адміністративних судів послідовно виходить з того, що проходження військової служби є безпосереднім наслідком наказу про мобілізацію, а тому визнання такого наказу протиправним та його скасування є достатньою підставою для зобов`язання відповідача ухвалити рішення про звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу з метою ефективного та реального відновлення порушеного права. Крім того, чинне законодавство не містить положень, які б дозволяли суб`єкту владних повноважень діяти на власний розсуд та видавати акти індивідуальної дії, що є очевидно протиправними, зокрема мобілізовувати особу, яка має належним чином оформлену відстрочку від проходження військової служби та направляти її до військової частини. Позиція суду першої інстанції про те, що незаконність наказу про призов не є достатньою підставою для його скасування, оскільки позивач не позбавлений можливості звернутися з рапортом на звільнення, є помилковою, оскільки нівелює саму суть правосуддя, фактично перекладає відповідальність за усунення наслідків незаконного рішення органу влади на самого позивача та створює для нього надмірний тягар, що суперечить суті ефективного судового захисту. 
Військовою частиною НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_5 подано відзиви на апеляційну скаргу, в якому просять суд апеляційної інстанції залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п.3 ч. 1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи ( в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у них доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін ( у порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_6 .
20 серпня 2025 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_7 із заявою про надання відстрочки від призову на підставі пункту 5 частини 1 статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”.
Відповідно до довідки від 28.08.2025 №11431 позивач отримав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 5 частини 1 статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” (протокол №120 від 28.08.2025 Виховує дитини з інвалідністю віком до 18 років) строком до 05.11.2025.
Позивач у позовній заяві, стверджує, що 08.09.2025 його затримано невідомими особами у військовій формі та доставлено до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 976 від 08.09.2025 року позивача призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлено до Військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2025 №286 (по стройовій частині) позивача призначено на посаду солдата резерву НОМЕР_2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків особового складу.
В подальшому, 08.09.2025 з рапорту тимчасово виконуючого обов`язки командира НОМЕР_2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_2 від 08.09.2025, вх. № 1/38/374 від 09.09.2025 стало відомо, що 08.09.2025 під час переміщення з ІНФОРМАЦІЯ_8 до пункту постійної дислокації АДРЕСА_1 було виявлено відсутність солдата резерву 105 запасної роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.09.2025 № 287 солдату ОСОБА_1 , солдату резерву 105 запасної роти, який відсутній на службі без поважних причин, призупинено виплату грошового забезпечення та знято з усіх видів забезпечення з 08.09.2025.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 10.09.2025 № 692 призначено службове розслідування по факту неприбуття до місця служби солдатом ОСОБА_1 08.09.2025. 11.09.2025 директору територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтава надіслано повідомлення про набуття ознак кримінального правопорушення у військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 .
В ході проведення службового розслідування за фактом неприбуття до місця несення служби солдатом ОСОБА_1 08.09.2025 встановлено, що солдат ОСОБА_1 08.09.2025 під час переміщення під супроводом з ІНФОРМАЦІЯ_9 не прибув до військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 та відсутній на військовій службі з 08.09.2025 без поважних причин, тобто незаконно. Неправомірні дії солдата ОСОБА_1 полягають у нез`явленні після призначення до військової частини та відсутності на службі з 08.09.2025 без поважних причин з метою ухилення від військової служби під час воєнного стану, що призвело до невиконання ним своїх службових обов`язків, передбачених посадою та званням. Крім того, зважаючи що солдат ОСОБА_1 відсутній понад три доби під час воєнного стану, неправомірні дії даного військовослужбовця мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України. Результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 08.09.2025 зафіксовані в наказі командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 23.09.2025 № 1014.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.10.2025 № 317 солдата ОСОБА_1 , колишнього солдата резерву 105 запасної роти, який відсутній на службі без поважних причин з 08.09.2025, вважати таким, що перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 з 30.09.2025.
Вважаючи, що відповідачем допущено протиправні дії щодо мобілізації позивача, останній звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що Верховний Суд в постанові від 05.02.2025 у справі №160/2592/23 вказав, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу. Однак скасування наказу про призов само по собі не призводить до припинення правовідносин військової служби, оскільки з моменту зарахування до військової частини правовідносини регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII та Положенням № 1153/2008. 
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Згідно зі ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до ст.106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогоднішній день.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі по тексту – Закон №2232-XII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За змістом ч.ч. 1, 3 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною 7 ст.1 Закону №2232-XII визначено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, центри надання адміністративних послуг, центри рекрутингу та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі по тексту – Положення №1153/2008; у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі – громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).
Згідно з п.3 Указу Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 поширено дію Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого цим Указом, та статті 2 цього Указу на військовослужбовців Національної гвардії України та Державної спеціальної служби транспорту.
Відповідно до п.253 Положення №1153/2008 призови на військову службу військовозобов`язаних у воєнний час проводяться територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, а резервістів - командирами військових частин на підставі указів Президента України.
Початком проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період є день, визначений статтею 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до п.4 ч.1 та абз.1 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається, зокрема, день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі по тексту – Закон №3543-XII; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі ст.1 Закону №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Відповідно до ч.8 ст.4 Закону №3543-XII з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.
Згідно з ч.5 ст.22 Закону №3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин.
Підпунктом 1 п.252 Указу №1153/2008 передбачено, що у разі оголошення мобілізації і настання особливого періоду проводиться призов на військову службу військовозобов`язаних і резервістів, за винятком осіб, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також прийом громадян на військову службу за контрактом.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач на час спірних правовідносин виховував дитину з інвалідністю віком до 18 років.
Тобто, позивач на час спірних правовідносин мав статус особи яка виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, а тому не підлягав призову відповідно до пункту 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Разом з тим, відповідно до довідки від 28.08.2025 №11431 виданої начальником ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_1 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 5 частини 1 статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” (протокол №120 від 28.08.2025 р. Виховує дитини з інвалідністю віком до 18 років) строком до 05.11.2025.
23.02.2022 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №154, якою затверджено Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, пунктом 1 якого встановлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно з п.9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема, здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до п.11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, зокрема, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.
З аналізу вищенаведених норм слідує, що обов`язок щодо перевірки наявності відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу покладено на відповідні районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, а тому ІНФОРМАЦІЯ_11 мав перевірити наявність чи відсутність підстав у позивача відстрочки від призову за мобілізацією.
Разом з тим, у позовній заяві, у відповіді на відзив, у додаткових поясненнях та у апеляційній скарзі, позивач наголошує, що під час мобілізації надавав усі можливі докази на підтвердження наявності відстрочки, а саме заяву про надання відстрочки від 20.08.2025, довідку про надання відстрочки від 28.08.2025 №11431 та звертав увагу що має дитину з інвалідністю. 
Отже, у день видання наказу щодо призову позивача на військову службу по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_12 мало бути відомо про обставини, що позивач є особа яка виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років та мав відстрочку від призову, а тому, в силу статті 23 Закону №3543-XII, не підлягав призову на військову службу під час мобілізації.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять доказів що позивач добровільно виявив бажання проходити військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Вказане свідчить про те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 не виконав свій обов`язок щодо перевірки наявності відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу та підстав для її надання.
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу від 08.09.2025 №976, оскільки відсутні правові підстави для призову позивача на військову службу під час мобілізації, як особи яка виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років та має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 5 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Вирішуючи позовну вимогу про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 в особі командира цієї військової частини ухвалити рішення про звільнення ОСОБА_1 від проходження військової служби та виключення його зі списків особового складу, колегія суддів враховує, що Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не передбачає самостійну та конкретну підставу для звільнення військовослужбовця у разі встановлення судом незаконності прийняття його на військову службу, у тому числі шляхом незаконної мобілізації.
Водночас, протиправний наказ від 08.09.2025 №976 станом на цей час не є таким, що вичерпав свою дію, оскільки наслідки неправомірних дій суб`єкта владних повноважень щодо незаконної мобілізації позивача тривають для останнього до сьогодні.
Колегія суддів звертає увагу, що у національному законодавстві відсутній чіткий механізм поновлення прав особи, яка була незаконно мобілізована, шляхом використання легітимних процедур звільнення зі служби. Це означає, що для фізичних осіб, які зазнали неправомірного втручання зі сторони держави у особі відповідного суб`єкта влади, і для поновлення прав яких не встановлений чіткий порядок, виникає ситуація правової невизначеності, яка може тривати роками.
Разом з тим, ризик негативних наслідків будь-якої помилки державного органу, пов`язаної з неналежним урядуванням, повинен покладатись на державу, а не на особу, відтак помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, які зазнали протиправного втручання.
Відповідно до ч.1 ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд послуговується практикою Європейського суду з прав людини
Аналізуючи рішення Європейського суду з прав людини, можна виокремити такі основні складові принципу належного урядування, які становлять його зміст:
1) на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок;
2) у разі, якщо йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб;
3) ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються;
4) принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість;
5) потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків;
6) такі помилки не повинні бути усунені за рахунок зацікавленої особи, особливо там, де немає конфлікту приватних інтересів.
Зазначені підходи до тлумачення цього принципу наведені у таких рішеннях у справах Європейського суду з прав людини, як: «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. The Czech Republic п. 58), «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia п. 74), «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia п. 40), «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia п. 67), «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, п. 71) та інших.
Отже, у разі відсутності дієвого механізму поновлення права особи не повинен унеможливлюватись загалом захист її інтересів, гарантованих Конституцією України, що означає, що у цьому випадку держава повинна самостійно нести відповідальність за невиконання нею свого зобов`язання або за допущені порушення.
Відповідно до ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд не позбавлений права захистити інтереси особи, виходячи в першу чергу зі змісту вказаного принципу.
У свою чергу, допущені законодавцем прогалини у правових актах та нормах, а також вчинені суб`єктами влади порушення під час застосування таких правових норм, не можуть виправдовувати неправомірне втручання в реалізацію особою належних їй прав та інтересів.
Суд апеляційної інстанції також враховує те, що позивач, не дивлячись на незаконність рішення про його призов на військову службу, перебуває на військовій службі, фактично виконуючи обов`язок, передбачений статтею 65 Конституції України.
Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Водночас, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, не передбачає особливостей щодо процедури виключення зі списків особового складу військової частини тих військовослужбовців, які були зараховані на службу внаслідок дій суб`єкта влади, що не відповідали вимогам закону в частині порядку призову/мобілізації на службу.
Зважаючи на це колегія суддів вважає, що у цьому випадку можливим ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання командира військової частини, де позивач проходить службу, виключити його зі списків особового складу.
Колегія суддів зауважує, що відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції із посиланням на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №160/2592/23 помилково вважав, що процедура призову на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.
Разом з тим, у справі на яку посилається суд першої інстанції, правовідносини виникли через те, що позивач не проходив ВЛК, у вищезазначеній справі військовослужбовець оскаржував не акт індивідуальної дії (наказ начальника районного ТЦК та СП про мобілізацію позивача), а дії ТЦК та СП щодо порушення, допущені під час процедури проведення ВЛК. 
В даному випадку, позивач оскаржує саме акт індивідуальної дії в частині, яка безпосередньо його стосується, предметом судового розгляду у даній справі не є дослідження процедури проведення ВЛК та/або інших дій (бездіяльності) районного ТЦК та СП, тобто справи не є тотожними.
При цьому, постанова Верховного Суду про визнання процедури призову незворотною, не є зразковою, а стосується конкретного випадку військовослужбовця, який майже через рік звернувся до суду з позовом про не проходження ВЛК, а тому колегія суддів не погоджується із таким обґрунтуванням суду першої інстанції.
Право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
Подібний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 6 жовтня 2021 року у справі №9901/26/21, від 03 листопада 2021 року у справі №9901/226/21, від 02 лютого 2022 року у справі № 9901/256/21, від 16 березня 2023 року у справі № 9901/494/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 990/152/22, від 14 вересня 2023 року у справі №990/73/23.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову, а тому рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2026 по справі №520/26014/25 підлягає скасуванню.
Водночас, під час оцінки обраного позивачем способу захисту суд апеляційної інстанції в першу чергу враховує його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, з метою повного та належного захисту прав позивача, колегія суддів, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, вважає за належне вийти за межі позовних вимог та обрати спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення його права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
В даному випадку, за відсутності правових підстав для призову позивача на військову службу під час мобілізації, як особи яка виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років та мав на момент виникнення спірних правовідносин діючу відстрочку від призову, колегія суддів доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде не лише визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 976 від 08.09.2025 року про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, а також визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2025 №286 (по стройовій частині) про призначення ОСОБА_1 на посаду солдата резерву 105 запасної роти військової частини НОМЕР_1 та зарахування до списків особового складу, оскільки наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду солдата резерву та зарахування його до списків особового складу є похідним від протиправного наказу про призов та не має самостійних правових підстав для існування.
Зарахування особи до списків особового складу військової частини стало безпосереднім наслідком незаконної мобілізації, а тому збереження юридичної сили такого наказу після визнання протиправним акта, на підставі якого він виданий, унеможливлює фактичне відновлення порушеного права позивача та залишає його у стані правової невизначеності.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.02.2026 по справі № 520/26014/25 - скасувати.
Прийняти постанову, якою позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , третя особа ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про призов на військову службу під час мобілізації від 08.09.2025 №976, в частині призову на військову службу під час мобілізації громадянина ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .
Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.09.2025 №286 про призначення ОСОБА_1 на посаду солдата резерву 105 запасної роти військової НОМЕР_3 та зарахування до списків особового складу.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ухвалити рішення про звільнення ОСОБА_1 від проходження військової служби та виключення його зі списків особового складу. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц 	
Судді	   	В.Б. Русанова   Я.В. П`янова