ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
03 червня 2026 року 	Справа № 280/788/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Артоуз О.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання/перебування: АДРЕСА_2 , адреса для листування: АДРЕСА_3 РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Департаменту з питань ветеранської політики Запорізької міської ради (69002, Україна, Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Поштова, буд. 64, код ЄДРПОУ: 45565596), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), АТ «Державний ощадний банк України» (м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12Г, ЄДРПОУ 00032129) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
29 січня 2026 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Департаменту з питань ветеранської політики Запорізької міської ради (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 (далі третя особа) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, відповідно до якої (з урахуванням заяви про зміну (доповнення) предмету позову) позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту з питань ветеранської політики Запорізької міської ради за вих. № 3610 від 12.11.2025 про відмову ОСОБА_1 , громадянину України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , уродженця м. Торез Донецької області, в наданні згоди на переказ коштів грошової компенсації в Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 18.04.2018 № 280;
зобов`язати Департамент з питань ветеранської політики Запорізької міської ради надати згоду на переказ коштів грошової компенсації у розмірі 2 270 022,00 грн. (два мільйони двісті сімдесят тисячі двадцять дві грн. 00 коп.) на рахунок продавця за Договором купівлі-продажу житлового приміщення, квартири АДРЕСА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О., зареєстровано в реєстрі за № 2380, шляхом безготівкового перерахування коштів зі спеціального поточного рахунку покупця НОМЕР_3 відкритого в AT «Ощадбанк», МФО 313957, одноразовим платежем на картковий рахунок продавця ОСОБА_2 № НОМЕР_4 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк», МФО 305299, РНОКПП отримувача НОМЕР_2 .
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з метою уникнення негативних наслідків російської агресії проти України він був змушений залишити своє місце проживання (Донецька обл., м. Шахтарськ) та переміститися до Запорізької області – м. Запоріжжя. Рішенням Комісії щодо розгляду заяв членів сімей загиблих та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації позивачу було призначено грошову компенсацію. Відповідно до Рішення від 30.04.2024, яким перерахунок здійснено востаннє, розмір грошової компенсації був остаточно обрахований у розмірі у розмірі 2 270 022,00 грн. Між позивачем та третьою особою ОСОБА_2 10.11.2025 укладено договір купівлі-продажу житлового приміщення, квартири АДРЕСА_5 . Проте на звернення позивача від 12.11.2025 до Департаменту з питань ветеранської політики Запорізької міської ради щодо надання згоди на переказ коштів грошової компенсації у зв`язку із закінченням процедури оформлення договору купівлі-продажу житлового приміщення ним було отримано відповідь (вих. № 3610 від 12.11.2025) з відмовою в наданні згоди на переказ коштів грошової компенсації, у зв`язку з закінченням терміну для використання призначеної грошової компенсації. Позивач вважає відмову відповідача протиправною, оскільки нього була відсутня можливість використати зазначені кошти у період, який чітко встановлений законом, з поважних причин - у зв`язку із проходженням військової служби. Позивач просить задовольнити позовну заяву.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 03.02.2026 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження).
12 лютого 2026 року Департаментом з питань ветеранської політики Запорізької міської ради надано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає про те, що позовні вимоги не можуть бути задоволені. Відповідач наполягає на тому, що строк використання призначеної позивачу грошової компенсації сплив 30.07.2025, а у період з 11.07.2025 по 30.07.2025 позивач фактично не брав участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що виключає можливість застосування до нього відповідних винятків, передбачених Порядком № 280, у зазначений період. Відповідач вказує, що протягом установленого річного строку позивач не був позбавлений можливості реалізовувати своє право на використання грошової компенсації шляхом звернення через уповноважену особу-дружину ОСОБА_3 . Таким чином відповідач вважає, що позивач не вжив жодних заходів, спрямованих на реалізацію наданого права на використання грошової компенсації у порядку та строки, визначені постановою Кабінету Міністрів України від 18.04.2018 № 280. Відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 16.02.2026 прийнято до розгляду заяву позивача про зміну (доповнення) предмету позову.
19 лютого 2026 року представником позивача надано до суду відповідь на відзив, в якому сторона позивача зазначає, що відповідачем було проігноровано системне тлумачення пункту 24 Порядку № 280, який містить спеціальне правило для внутрішньо переміщених осіб, що брали участь у заходах із забезпечення оборони України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації. Представник позивача наголошує на тому, що період проходження військової служби охоплює практично весь річний строк, відведений для використання грошової компенсації. Вказує, що звільнення за ІІІ групою інвалідності потребує проходження адаптації, лікування, медичних та організаційних процедур, що унеможливлювало негайне вчинення складних правочинів, пов`язаних із придбанням житла. Також зазначає, що реалізація своїх повноважень через уповноважену особу є правом, а не обов`язком.
24 лютого 2026 року до суду надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, в якій ОСОБА_2 зазначає, що позитивне рішення по справі № 280/788/26 не вплине на виконання договору купівлі-продажу житлового приміщення, квартири АДРЕСА_5 , оскільки кошти грошової компенсації відсутні в уповноваженому банку та не можуть бути перераховані третій особі. У зв`язку із неотриманням коштів за договором купівлі-продажу третя особа втратила можливість придбати інше житло, а тому необхідність у продажі квартири АДРЕСА_5 відпала. Третя особа вважає, що доводи Позивача в позовній заяві є такими, що не відповідають нормам чинного законодавства, що підтверджується відсутністю правових підстав, та такими, що не підлягають задоволенню. Третя особа підтримує позицію Департамента, викладену в відзиві на позовну заяву від 12.02.2026р. та просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
18 березня 2026 року позивачем надано до суду відповідь на пояснення третьої особи щодо позовної заяви, в якій позивач зазначає, що кошти, які були надані в рамках грошової компенсації не були повернуті уповноваженим банком відповідачу, Департаменту з питань ветеранської політики Запорізької міської ради, як місцевому розпоряднику коштів, та перебувають на моєму спеціальному рахунку. Таким чином наявність коштів на спеціальному рахунку свідчить про реальну можливість їх використання для придбання житла у разі відновлення мого порушеного права як позивача, що, у свою чергу, підтверджує безпосередній зв`язок між предметом даного спору та можливістю виконання відповідного договору купівлі-продажу. 
Департаментом з питань ветеранської політики Запорізької міської ради 24.03.2026 надано суду додаткові пояснення у справі. Відповідач наполягає на тому, що адміністративний позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, Позивачем не доведено порушення його прав та не додано належних доказів в обґрунтування позовних вимог.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 02.04.2026 вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Судом вирішено залучити АТ «Державний ощадний банк України» до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки враховуючи предмет спору, суд дійшов висновку, що рішення в даній адміністративній справі може вплинути на права та обов`язки АТ «Державний ощадний банк України». Підготовче судове засідання призначено на 28.04.2026 о 12:00 год.
АТ «Державний ощадний банк України» 16.04.2026 надано до суду надійшло клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору про розгляд справи без участі. Також, АТ «Ощадбанк» надано пояснення по суті спору. Так, 30.07.2024 на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 були зараховані кошти 2 270 022.00 грн. з призначенням платежу «Грошова компенсація за належністю для виконання/зарахування отримання жилі приміщення для ВПО за 07.2024; ЗУ «Про державний бюджет на 2024 р.» ПКМУ 18.04.18 №280, прот. зас ком. від 30.04.24 №16/24, зг.р.№07, зв.р. №7; без ПДВ». На час подання зазначених пояснень згода місцевого розпорядника на перерахування коштів грошової компенсації із спеціального рахунка № НОМЕР_3 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» не надходила. Викладене в сукупності свідчить про відсутність порушень зі сторони Банку, у зв`язку з цим, дії АТ «Ощадбанк» повністю відповідають положенням діючого законодавства та жодним чином не порушують прав учасників справи.
28 квітня 2026 року підготовче засідання відкладено на 12.05.2026 об 11:00 год.
В підготовчому засіданні 12.05.2026 закінчено підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду по суті в цей же день об 11:16 год.
В судовому засіданні 12.05.2026 представником позивача надано свої пояснення щодо позовної заяви. Сторона позивача наполягає на задоволенні позову з підстав наведених у заявах по суті спору.
Представник відповідача у судовому засіданні 12.05.2026 проти задоволення позову заперечувала з підстав, аналогічних наведеним у відзиві. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову.
В судовому засіданні 12.05.2026 представник третьої особи проти задоволення позову заперечив з раніше повідомлених суду обставин.
Представник АТ «Державний ощадний банк України» в судове засідання 12.05.2026 не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю.
В судовому засіданні 12.05.2026 оголошено перерву до 10:00 год. 26.05.2026.
У зв`язку із тривалою повітряною тривогою у м. Запоріжжі в судове засідання 26.05.2026 представником позивача подано заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Представники відповідача та третьої особи ОСОБА_2 проти задоволення заяви представника позивача не заперечували. 
З урахуванням положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд визнав за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 , виданого Торезьким МВ УМВС України в Донецькій області 07.09.1999.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_6 від 14.11.2022 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – осіб з інвалідністю.
З 27.06.2019 позивач є внутрішньо переміщеною особою. 
З 08.09.2015 по 10.07.2025 ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_7 Національної гвардії України.
Розпорядженнями Голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 29.11.2019 № 630р та від 17.02.2020 № 61р про постановку на квартирний облік за місцем проживання учасників бойових дій (АТО) громадян та членів родини позивача було прийнято на квартирний облік за місцем мешкання на підставі пп. 8 п. 13 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання житлових приміщень», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради профспілок від 11.12.1984 № 470 та постановою обласного виконавчого комітету і обласної ради профспілок від 08.01.1985 № 2 та постанови Кабінет Міністрів України від 18 квітня 2018 № 280 «Питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України» як внутрішньо переміщену особу, учасника бойових дій (ATО), а також включено до першочергового списку громадян які потребують поліпшення житлових умов, як учасника бойових дій (АТО).
Рішенням міської комісії з розгляду заяв деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, та які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення по Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради від 30.04.2024 вирішено: призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внутрішньо переміщеній особі, яка захищала незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні ії проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період і проведення, та визнаною особою з інвалідністю III групи внаслідок війни відповідно до пункту 1 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виплату перерахованої грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення площею 72,52 м2 з урахуванням його дружини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що проживає сумісно з позивачем.
30 липня 2024 року на рахунок ОСОБА_1 були зараховані кошти 2 270 022,00 грн. з призначенням платежу «Грошова компенсація за належністю для виконання/зарахування отримання жилі приміщення для ВПО за 07.2024; ЗУ «Про державний бюджет на 2024 р.» ПКМУ 18.04.18 №280, прот. зас ком. від 30.04.24 №16/24, зг.р.№07, зв.р. №7; безПДВ».
10 листопада 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладено договір купівлі-продажу житлового приміщення, квартири АДРЕСА_5 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О. О., зареєстровано в реєстрі за № 2380.
Пунктом 2.1. вказаного договору передбачено, що продаж квартири вчинено за 2 270 022,00 грн. (два мільйони двісті сімдесят тисяч двадцять дві) гривні 00 копійок, які будуть сплачені Покупцем 1 за рахунок грошової компенсації, отриманої відповідно до Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 18.04.2018 №280 (зі змінами), в рамках реалізації Рішення міської комісії з розгляду заяв деяких категорій осіб, які захищали - незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, та які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення по Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради 30.04.2024р. про виплату перерахованої грошової компенсації гр. ОСОБА_1 , шляхом безготівкового перерахування коштів із спеціального поточного рахунку Покупця НОМЕР_3 відкритого в АТ «Ощадбанк», МФО 313957, одноразовим платежем на картковий рахунок Продавця ОСОБА_2 № НОМЕР_4 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк», МФО 305299, РНОКПП отримувача НОМЕР_2 .
Звернувшись до Департаменту з питань ветеранської політики Запорізької міської ради із заявою про надання згоди на переказ коштів грошової компенсації у зв`язку із закінченням процедури оформлення договору купівлі-продажу житлового приміщення. позивач отримав відповідь за вих. № 3610 від 12.11.2025 про відмову в наданні згоди на переказ коштів грошової компенсації у зв`язку із закінченням терміну для використання призначеної грошової компенсації, який розпочався 30.07.2024.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 17 Конституції України, встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Статтею 65 Конституції України, визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. 
Конституційний Суд України у Рішенні від 18.12.2018 № 12-р/2018 сформулював юридичну позицію щодо розуміння змісту статей 17, 65 Основного Закону України і визначив, що громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції; тож держава повинна надавати їм і членам їхніх сімей особливий статус та забезпечувати додаткові гарантії соціального захисту відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України як під час проходження служби, так і після її закінчення; щодо осіб, на яких покладається обов`язок захищати Україну, її незалежність та територіальну цілісність, та членів їхніх сімей частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено особливий соціальний захист, який не обмежено умовами й рівнем, встановленими у статті 46 Основного Закону України; закріплення в Конституції У країни обов`язку держави щодо забезпечення соціального захисту громадян України, які захищають Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України, є запорукою його реалізації державою та недопущення зниження рівня соціального захисту цих осіб та членів їхніх сімей (абзаци другий - четвертий пункту 3 мотивувальної частини). 
У Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що приписи статті 17 містяться в розділі І "Загальні засади" Конституції України, який визначає такі основи конституційного ладу в Україні, як, зокрема, суверенітет, територіальна цілісність та недоторканність України, захист яких покладається на Збройні Сили України та інші військові формування; особлива конституційна процедура внесення змін до цього розділу Конституції України обумовлена специфікою предмета його регулювання - основи конституційного ладу в Україні - зокрема необхідністю забезпечення національної безпеки і оборони України, потребами захисту державного суверенітету та територіальної цілісності України як суверенної й незалежної, демократичної, соціальної та правової держави; зазначене є підставою для висновку, що особи, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, створених відповідно до законів України, а також члени їхніх сімей мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту (абзаци 1, 3, 4 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
У рішенні від 06.12.2022 № 1-р(ІІ)/2022 Конституційний Суд України зазначає, що частину п`яту статті 17 Конституції України викладено так, що реалізація права на соціальний захист осіб, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей потребує якісного і ефективного законодавчого регулювання та запровадження механізмів забезпечення їх державної підтримки. З урахуванням вимог частини п`ятої статті 17 Конституції України метою законодавчого регулювання в цій сфері є як усебічне соціальне забезпечення військовослужбовців, яке компенсуватиме установлені законом обмеження та умови служби, властиві цій категорії громадян, так і підвищення мотивації особового складу Збройних Сил України у виконанні ними покладених на них функцій щодо оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності (частина друга статті 17 Основного Закону України). Крім того, предметом законодавчого регулювання соціального захисту військовослужбовців є питання, пов`язані з тим, що статус військовослужбовців обумовлює високий ризик отримання поранення, ушкодження здоров`я чи навіть загибелі під час виконання службових обов`язків під час захисту Вітчизни. Така позиція відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо людських прав військовослужбовців від 24.02.2010 СМ/Rес (2010)4, відповідно до якої: якщо військовослужбовці отримують поранення під час служби, їм слід надавати належне медичне обслуговування та, за потреби, надбавки; має також існувати система компенсацій і, за потреби, надбавок у разі смерті на службі у збройних силах; для осіб, які залишають збройні сили, та які отримали поранення або захворіли внаслідок служби, має бути доступна відповідна компенсаційна схема (пункти 72, 73).
Підтримання високого рівня обороноздатності є найвищим державним інтересом і однією з найбільш захищених конституційних цінностей України. Захист суверенітету та територіальної цілісності У країни є "найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу" (ч. 1 ст. 17 Основного Закону України). В умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії Російської Федерації проти України. Відтак усебічна підтримка військовослужбовців Збройних Сил України є одним із засобів розширення оборонних можливостей держави
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд врахував ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 20.10.2014№1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.
Згідно з ч.2 ст. 1 Закону №1706-VII адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Відповідно до ст. 6 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551XII) до учасників бойових дій належать, зокрема військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані), які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Статтею 5 Закону №3551-XII визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно з підп. 19 ч.1 ст.6 Закону №3551-XII учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (Рішення № 5-рп/2002).
Порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.04.2018 № 280 (далі – Порядок, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) та визначає умови та механізм виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення (далі - грошова компенсація) для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні до 1 червня 2018 р. заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів у період їх здійснення, та визнані особами з інвалідністю внаслідок війни III групи відповідно до пунктів 11-14 частини другої статті 7 або учасниками бойових дій відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та які потребують поліпшення житлових умов, включені у списки осіб, які станом на 1 червня 2024 р. користуються правом першочергового або позачергового одержання жилих приміщень, за місцем проживання відповідно до законодавства за категоріями, встановленими в пункті 2 цього Порядку (далі - квартирний облік), обліковані як внутрішньо переміщені особи вперше до 24 лютого 2022 року і на час призначення грошової компенсації перебувають на обліку внутрішньо переміщених осіб та інформацію про яких включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб (далі - база даних), і звернулися за призначенням грошової компенсації у місячний строк після взяття на квартирний облік.
Щодо підстав відмови, зазначених у Спірному рішенні.
Згідно з п. 2 Порядку право на отримання грошової компенсації відповідно до цього Порядку мають внутрішньо переміщені особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні до 1 червня 2018 р. заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів у період їх здійснення, та визнані особами з інвалідністю внаслідок війни III групи відповідно до пунктів 11-14 частини другої статті 7 або учасниками бойових дій відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - внутрішньо переміщені особи), які перебувають на квартирному обліку станом на 1 червня 2024 року, обліковані як внутрішньо переміщені особи вперше до 24 лютого 2022 року і на час призначення грошової компенсації перебувають на обліку в базі даних та звернулися за її призначенням у місячний строк після взяття на квартирний облік.
Відповідно до пп.7-1 п.13 Порядку Комісія відмовляє внутрішньо переміщеній особі у призначенні грошової компенсації з підстави, що внутрішньо переміщена особа звернулася за призначенням грошової компенсації понад встановлений абзацом першим пункту 6 цього Порядку строк.
Щодо вказаних обставин суд урахував, що позивач з 19.07.2024 по 10.07.2025 перебував на військовій службі за контрактом. Зазначене обставина визнається відповідачем та не оспорюється. Саме цей період охоплює практично весь річний строк, відведений для використання грошової компенсації.
Абзацом 2 п. 24 Порядку № 280 передбачено виняток із загального правила щодо річного строку на використання призначеної грошової компенсації, а саме: внутрішньо переміщені особи, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, кошти грошової компенсації використовують під час воєнного стану, а також протягом шести місяців після його припинення чи скасування.
Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Суд наголошує на тому, що строк на використання призначеної грошової компенсації було автоматично продовжено до шести місяців після припинення чи скасування воєнного стану.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_7 НГУ від 10.07.2025 ОСОБА_1 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Відтак, з огляду на викладене суд висновує, що у період проходження позивачем військової служби за контрактом з 19.07.2024 по 10.07.2025 строк використання призначеної грошової компенсації для нього був призупинений. 
Доводи відповідача про наявність у позивача достатньої можливостей для своєчасного використання призначеної грошової компенсації та достатність строку з 11.07.2025 до 30.07.2025 для реалізації права на грошову компенсацію суд не приймає з огляду на їх безпідставність.
Суд наголошує на тому, що державою вживаються заходи щодо підтримки найбільш вразливих верств населення і дії публічних органів щодо створення штучних перешкод в реалізації відповідних заходів суперечить як соціальній політиці держави, так і меті діяльності (створення) таких органів.
Юридична природа соціальних виплат, розглядається не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту "законних очікувань" (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами правової держави та принципу верховенства права.
За суттю запровадженого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права негативні наслідки, спричинені неоднозначністю, суперечливістю чи прогалинами в законодавстві у сфері публічно-правових відносин, не можуть застосовуватись на шкоду приватній особі чи бути підставою для розширеного тлумачення повноважень суб`єктів владних повноважень, а натомість - в окресленому випадку підлягає застосуванню принцип «найбільш сприятливого становища для особи» (favor libertatis).
Подібні за суттю правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 02.04.2025 у справі №280/7446/24.
Відтак, залучення позивача до виконання конституційного обов`язку із забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на переконання суду не може мати наслідком погіршення його правового становища як учасника суспільних відносин, а відповідно, не може бути визнане судом таким, що узгоджується із ст.8 Конституції України (в частині юридичної визначеності) та ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (в частині втручання у право власності).
Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері соціального забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем суб`єктом владних повноважень.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч. 4 ст. 9, абз. 2 ч. 2 ст. 77, частин 3 і 4 ст. 242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Викладені вище міркування суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019 у справі №822/863/16, від 21.11.2019 у справі №826/5857/16, від 11.02.2020 у справі №816/502/16, від 16.06.2020 у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022 у справі №560/3734/22.
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
Надаючи оцінку встановленим обставинам у справі суд оцінює їх через призму верховенства права та критеріїв законності рішення суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині 2 статті 2 КАС України, суд дійшов висновку про протиправність рішення Департаменту з питань ветеранської політики Запорізької міської ради за вих. № 3610 від 12.11.2025 про відмову ОСОБА_1 у наданні згоди на переказ коштів грошової компенсації в Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 18.04.2018 № 280.
Відтак, оскільки судом встановлено невідповідність рішення Департаменту з питань ветеранської політики Запорізької міської ради за вих. № 3610 від 12.11.2025 про відмову ОСОБА_1 у наданні згоди на переказ коштів грошової компенсації критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень в контексті ч. 2 ст. 2 КАС України, вказане рішення підлягає скасуванню. 
Надаючи оцінку обраному способу захисту прав позивача, суд зазначає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 24.06.2025 у справі №520/22373/24 указано, що у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Колегія суддів Верховного Суду наголошує, що дискреція органу державної влади чи місцевого самоврядування можлива лише в тому випадку, коли альтернативне рішення є законним і правомірним. Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 07.05.2025 у справі №520/9626/24.
Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем обрано належний та достатній спосіб захисту його прав.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України). 
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судового збору.
Доказів понесення позивачем інших судових витрат матеріали справи не містять.
Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання/перебування: АДРЕСА_2 , адреса для листування: АДРЕСА_3 РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Департаменту з питань ветеранської політики Запорізької міської ради (69002, Україна, Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Поштова, буд. 64, код ЄДРПОУ: 45565596), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), АТ «Державний ощадний банк України» (м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12Г, ЄДРПОУ 00032129) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту з питань ветеранської політики Запорізької міської ради за вих. № 3610 від 12.11.2025 про відмову ОСОБА_1 , громадянину України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , уродженця м. Торез Донецької області, в наданні згоди на переказ коштів грошової компенсації в Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2018 року № 280.
Зобов`язати Департамент з питань ветеранської політики Запорізької міської ради надати згоду на переказ коштів грошової компенсації у розмірі 2 270 022,00 грн. (два мільйони двісті сімдесят тисячі двадцять дві грн. 00 коп.) на рахунок продавця за Договором купівлі-продажу житлового приміщення, квартири АДРЕСА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О., зареєстровано в реєстрі за № 2380, шляхом безготівкового перерахування коштів зі спеціального поточного рахунку покупця НОМЕР_3 відкритого в АТ «Ощадбанк», МФО 313957, одноразовим платежем на картковий рахунок продавця ОСОБА_2 № НОМЕР_4 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк», МФО 305299, РНОКПП отримувача НОМЕР_2 .
Розподіл судових витрат не проводиться.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 03 червня 2026 року.

Суддя О.О. Артоуз