ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2026 року	справа № 380/8249/26	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костецького Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 . код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-
в с т а н о в и в:
на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_4 , у якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_4 щодо відмови мені - ОСОБА_1 у звільненні з військової служби у лавах ЗСУ згідно ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», внаслідок виникнення щодо мене обставин визначених підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - необхідності здійснення постійного догляду за моїм дідом – ОСОБА_2 , який є інвалідом ІІ-ї групи на підставі поданого з мого боку рапорту від 12.01.2026 та доданих до нього підтверджуючих документів;
- зобов`язати уповноважених посадових осіб Військової частини НОМЕР_4 звільнити мене - ОСОБА_1 з військової служби у лавах ЗСУ згідно ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», внаслідок виникнення щодо мене обставин визначених підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - необхідності здійснення постійного догляду за моїм дідом - ОСОБА_2 , який є інвалідом II ї групи, на підставі поданого з мого боку рапорту від 12.01.2026 та доданих до нього підтверджуючих документів. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2025 у справі №380/5959/25 зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із необхідністю постійного догляду за його дідом ОСОБА_2 , як особою з інвалідністю ІІ групи. 
Відтак, позивач 12.01.2026 подав «по команді» до командира Військової частини НОМЕР_6 рапорт з додатками про звільнення з військової служби. Вказаний рапорт було погоджено командиром Військової частини НОМЕР_6 та разом із відповідним поданням передано на розгляд вищого командування Військової частини НОМЕР_4 .
Вказує, що листом від 07.04.2026 Військова частина НОМЕР_6 повідомила про те, що за рішенням командування Військової частини НОМЕР_4 рапорт позивача повернуто «без реалізації», але фактично відмовлено у його задоволенні, оскільки відсутні підстави для звільнення. Таке рішення прийнято з мотивів наявності у дідуся позивача родича першого ступеня споріднення – матері позивача ОСОБА_3 та родича другого ступеня споріднення – іншого внука ОСОБА_4 , а також через інші зауваження з приводу долучених до рапорту документів та незалучення Військової частини НОМЕР_4 до судового розгляду по справі та відсутності необхідності виконувати таке судове рішення.
Позивач вважає протиправними такі дії, оскільки у своєму листі від 07.04.2026 надали аналіз документам, що досліджувались судом в процесі судового розгляду справи та були визнані достатніми для звільнення позивача з військової служби. 
Ухвалою суду від 01.05.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач-1, Військова частина НОМЕР_6 , правом на подання відзиву, передбаченим ст. 162 КАС України, не скористався, свою позицію стосовно позову не висловив. Відповідач-1 належним чином був повідомлений про відкриття провадження у справі, що підтверджується довідкою від 02.05.2026 про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача.
За приписами ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідач-2, Військова частина НОМЕР_7 , щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що повноваженнями щодо звільнення Позивача з військової служби згідно чинного законодавства наділений командир корпусу – командир військової частини НОМЕР_4 , у зв`язку з цим з військової частини НОМЕР_2 (де проходить військову службу Позивач, який відноситься до осіб офіцерського складу) на адресу військової частини НОМЕР_4 було надіслано подання з матеріалами для звільнення з військової служби відповідно до абзацу 14 пункту 3 частини 12 статті 26 та підпункту «г» частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: Необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Дослідивши документи, надані до подання, встановлено, що у військовослужбовця ОСОБА_1 відсутнє право на звільнення з військової служби.
За результатами вивчення подання на звільнення було встановлено, що у діда військовослужбовця ОСОБА_1 є родич першого ступеня споріднення, який зобов`язаний здійснювати догляд за ним, а саме його дочка ОСОБА_3 , а також родич другого ступеня споріднення його інший внук ОСОБА_5 .
Відповідач-2 звертає увагу, що серед документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин відсутній акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який є обов`язковим документом для даної підстави на звільнення з військової служби. Акт про встановлення факту догляду від 18 липня 2024 року №84 не є належним документом, який підтверджує здійснення догляду військовослужбовцем, та не замінює Акт перевірки сімейного стану, затверджений керівником ТЦК та СП. 
Вважає, що даний акт не є актом встановленої форми та не підтверджує наявність/відсутність інших осіб, які відповідно до законодавства зобов`язані здійснювати догляд, а лише встановлює факт, громадянин ОСОБА_1 дійсно здійснює догляд за своїм дідусем, проте зазначені в акті відомості не узгоджуються з іншими матеріалами справи, зокрема з даними про проходження військової служби та участь у бойових діях. Відповідно до відомостей зазначених у поданні на звільнення з військової служби, яке було повернуте на адресу військової частини НОМЕР_2 , позивач проходить військову службу безперервно з 15.03.2022 по теперішній час, також у 2022, 2023 та 2024 роках та в періоди складення зазначеного Акту (18.07.2024) брав участь у бойових діях, а отже не міг фактично здійснювати догляд за своїм дідом. Тому вважаємо, що відомості зазначені в Акті не відповідають дійсності.
Зазначає, що вперше позивач оформив рапорт на звільнення 03.10.2024, тобто після внесення змін до Наказу №170, а отже як тоді, так і з останнім рапортом на звільнення з військової служби, відмова щодо якого оскаржується, мав надати повний перелік документів передбачений Додатком 19.
Крім цього, в якості підвердження потреби в постійному догляді за дідом військовослужбовця, надано витяг з протоколу ЛКК №62 від 24.06.24, разом із тим у даному протоколі зазначено «потребує сторонньої допомоги”, дане поняття не є тотожним «постійному сторонньому догляду”, так як не визначено періодичність даного догляду, а також допомога не є тотожною догляду. Форма 080-4/о №221 про потребу в отриманні соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі також не містить інформації про періодичність необхідного догляду. Виписка Форми 027/о не є належним документом для підтвердження догляду, даний документ не є висновком ЛКК, МСЕК чи витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Також відповідно до Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого” затвердженої наказом МОЗ України від 14.02.2012 №110, у пункті 8 вказуються необхідні лікувальні і трудові рекомендації. Для працюючих осіб необхідно вказати терміни тимчасової непрацездатності. Проте у пункті 8 даної виписки відсутні рекомендації з постійного стороннього догляду.
Зауважує, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року у справі №380/5959/25 покладено обов`язок щодо звільнення позивача з військової служби на посадову особу (командира військової частини НОМЕР_2 ), яка відповідно до вимог чинного законодавства не наділена повноваженнями щодо прийняття такого кадрового рішення. Водночас повноваження щодо видання наказу про звільнення належать іншому суб`єкту владних повноважень (командиру військової частини НОМЕР_4 ). Сам по собі факт наявності судового рішення не змінює встановленого законом розподілу компетенції між посадовими особами. Вважає, що постанова суду не може бути реалізована в обраному судом способі у зв`язку з відсутністю у відповідача відповідних владних повноважень та незалученням належного суб`єкта владних повноважень до участі у справі. Військова частина НОМЕР_4 не була стороною у зазначеній справі, не була залучена судом як відповідач, співвідповідач або третя особа, не була належним чином повідомлена про розгляд справи та, відповідно, була позбавлена можливості реалізувати передбачені процесуальним законом права, зокрема надати пояснення, заперечення та докази щодо предмета спору. Резолютивна частина зазначеного судового рішення не містить будь-яких приписів, адресованих військовій частині НОМЕР_4 , не покладає на нього жодних обов`язків та не визначає його боржником у розумінні законодавства про виконавче провадження. Фактично позивач у межах даної справи намагається покласти на відповідача обов`язок щодо виконання судового рішення, ухваленого в іншій справі, учасником якої відповідач не був. Такий підхід суперечить принципам правової визначеності, змагальності сторін та рівності учасників процесу. Висновок суду про наявність достатніх підстав для звільнення позивача з військової служби за п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII є правовою оцінкою, наданою судом певним фактам при розгляді справи.
Вважає, що жодних протиправних дій з боку посадових осіб військової частини НОМЕР_4 щодо позивача вчинено не було. Рішення про відмову у звільненні з військової служби, відповідає нормам чинного законодавства, а підстав для звільнення позивача з військової служби – немає. Просить відмовити в задоволенні позову.
Позивач в спростування заперечень відповідача-2, висловлених у відзиві на позовну заяву, подав до суду відповідь на відзив.
Відповідач-2 подав до суду заперечення на відповідь на відзив.
Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2025 у справі №380/5959/25 задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.09.2025 у справі №380/5959/25 та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дідом – ОСОБА_2 , як особою з II групою інвалідності.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дідом – ОСОБА_2 , як особою з II групою інвалідності.
У зв`язку із цим, 12.01.2026 позивач подав «по команді» до командира Військової частини НОМЕР_6 рапорт з додатками щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Вказаний рапорт було погоджено командиром Військової частини НОМЕР_6 та разом із відповідним поданням передано на розгляд вищого командування Військової частини НОМЕР_4 .
Листом від 07.04.2026 №1626/7991 Військова частина НОМЕР_2 повідомила позивача про те, що прийняття рішення про звільнення з військової служби осіб офіцерського складу належить до компетенції військової частини НОМЕР_4 . 
У листі, зокрема, зазначено, що Військовою частиною НОМЕР_4 повернуто рапорт позивача на доопрацювання. Із доданих до рапорту документів встановлено, що у дідуся позивача наявний родич першого ступеня споріднення, який зобов`язаний здійснювати догляд за ним – дочка ОСОБА_3 , а також родич другого ступеня споріднення, інший внук – ОСОБА_6 . 
Крім цього, у переліку документів відсутній акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який є обов`язковим документом для даної підстави на звільнення з військової служби.
Акт про встановлення факту догляду від 18 липня 2024 року №84 не є належним документом, який підтверджує здійснення догляду військовослужбовцем, та не заміню^: Акт перевірки сімейного стану, затверджений керівником ТЦК та СП. Разом із тим варто зазначити, що даний акт не є актом встановленої форми та не підтверджує наявність/відсутність інших осіб, які відповідно до законодавства зобов`язані здійснювати догляд, а лише встановлює факт, громадянин ОСОБА_1 дійсно здійснює догляд за своїм дідусем (проте у зв`язку із перебуванням на військовій службі викликає сумнів достовірності зазначеного у даному акті).
Також у листі зазначено, що в якості підтвердження потреби в постійному догляді за дідусем, надано витяг з протоколу ЛКК №62 від 24.06.24, разом із тим у даному протоколі зазначено «потребує сторонньої допомоги”, дане поняття не є тотожним «постійному сторонньому догляду”, так як не визначено періодичність даного догляду, а також допомога не є тотожною догляду. Форма 080-4/о №221 про потребу в отриманні соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі також не містить інформації про періодичність необхідного догляду. Виписка Форми 027/о не є належним документом для підтвердження догляду, даний документ не є висновком ЛКК, МСЕК чи витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Також відповідно до Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного(стаціонарного) хворого” затвердженої наказом МОЗ України від 14.02.2012 №110 У пункті 8 вказуються необхідні лікувальні і трудові рекомендації. Для працюючи^ осіб необхідно вказати терміни тимчасової непрацездатності. Проте у пункті 8 даної виписки відсутні рекомендації з постійного стороннього догляду.
Окремо у листі звернуто увагу позивача на те, що військова частина НОМЕР_2 виконала постанову Восьмого; апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року у справі № 380/5959/25 в межах наданих їй законодавством повноважень, шляхом підготовки матеріалів та скерування і подання на звільнення позивача вищому командуванню, військовій частині НОМЕР_4 . Оскільки військова частина НОМЕР_4 не була залучена відповідачем у справі № 380/5959/25, в резолютивній частині постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року у справі № 380/5959/25 відсутні будь-які згадування зобов`язання командира військової частини НОМЕР_4 до вчинення дій - зазначена постанова не створила для військової частини НОМЕР_4 будь-яких юридичних наслідків, а за результатами опрацювання вашого рапорту з додатками встановлено відсутність підстав для звільнення з військової служби.
Вважаючи протиправними такі дії відповідачів щодо не звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,- за її межами.
Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до ч. ч. 4, 7 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.
Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Суд встановив, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.09.2025 у справі №380/5959/25 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_8 , військової частини НОМЕР_9 про зобов`язання вчити дії, зокрема, щодо зобов`язання уповноважених посадових осіб Міністерства оборони України та безпосередньо уповноважених посадових осіб ВЧ НОМЕР_2 звільнити позивача з лав ЗСУ в порядку демобілізації, згідно ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», внаслідок виникнення щодо нього обставин визначених абзацом 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - необхідності здійснення постійного догляду за його дідом – ОСОБА_2 , який є інвалідом ІІ-ї групи, на підставі поданого з його боку рапорту від 03.10.2024 та доданих до нього підтверджуючих документів.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2025 у справі №380/5959/25 задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.09.2025 у справі №380/5959/25 та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дідом – ОСОБА_2 , як особою з II групою інвалідності.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дідом – ОСОБА_2 , як особою з II групою інвалідності.
У вказаній постанові суд апеляційної інстанції встановив, що позивач звернувся з рапортом від 03.10.2024 до командира військової частини НОМЕР_2 , в якому просив про звільнення з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 12.05.1992 - через сімейні обставини або з інших поважних причин, а саме: необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю І або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо Інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Однак, відповідно до листа №1629/1923 від 14.10.2024 військовою частиною надано відповідь на рапорт від 03.10.2024 та зазначено що факт проживання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , яка проживає та займається підприємницькою діяльністю у м. Оліва Королівства Іспанія, не можна вважати підставою не здійснювати догляд за батьком.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що до матеріалів справи долучено відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19/97097-25-Вих від 09.12.2025 на адвокатський запит № б/н від 08.12.2025 згідно якої слідує, що ОСОБА_3 перебувала на території України 06.09.2018. Після цієї дати ОСОБА_3 до України не повернулась.
Також до матеріалів справи долучена копія нотаріально завіреної заяви ОСОБА_3 від 18.11.2025 та її переклад на українську мову з якої встановлено, що ОСОБА_3 останній раз їздила в Україну 05.08.2018 і покинула територію України 06.09.2018. ЇЇ батько ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 інвалід ІІ групи за станом здоров`я та потребує постійного догляду. Повертатися до України не має наміру та можливості, відтак не може здійснювати постійний догляд за своїм батьком. ЇЇ мати померла. З родичів другого ступеня споріднення є лише її син ОСОБА_1 , який може здійснювати постійний догляд з ОСОБА_7 . Родичів третього ступеня споріднення немає.
Суд апеляційної інстанції виснував, що фізична наявність дочки, ОСОБА_3 , яка не проживає з батьком однією сім`єю, не є членом його сім`ї, а з тверджень позивача постійно проживає в іншій країні вказує на ту обставину, що з об`єктивних причин дочка не має змоги і можливості здійснювати (а батько отримувати) відповідний догляд.
Суд вважав достатньою підставою для звільнення позивача з військової служби за п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, а відтак протиправними дії щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби. Матеріалами справи підтверджується, що мати позивача із 2015 року проживає за кордоном, у м. Оліва Королівства Іспанія, відтак не здійснює догляду за батьком в силу таких обставин.
Колегія суддів звернула увагу на той факт чи може хтось із родичів першого та другого ступенів споріднення фактично здійснювати догляд за батьком. Під час розгляду справи інших родичів судом не встановлено. Так як ОСОБА_3 , мати позивача, із вересня 2018 року перебуває за кордоном, суд зробив висновок, що така не здійснює догляд за батьком, який є інвалідом ІІ групи та потребує постійного догляду.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на те, що Восьмим апеляційним адміністративним судом у постанові від 30.12.2025 у справі №380/5959/25 встановлено факт наявності у позивача права на звільнення з військової служби за п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за його дідом ОСОБА_2 , як особою з інвалідністю ІІ групи, та неможливістю здійснення такого догляду матір`ю позивача ОСОБА_3 , вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.
Як наслідок, суд відхиляє твердження відповідача-2 про те, що подані позивачем витяг з протоколу ЛКК №62 від 24.06.2024 та форма 080-4/о №221 не містять інформації про «постійний сторонній догляд» та про періодичність необхідного догляду.
Крім цього, суд відхиляє як безпідставні доводи відповідача-2 про наявність у діда позивача родича першого ступеня споріднення – його доньки ОСОБА_3 , яка може здійснювати догляд, оскільки, як зазначено вище, судом апеляційної інстанції у постанові від 30.12.2025 у справі № 380/5959/25 вже надано оцінку таким обставинам та встановлено, що ОСОБА_3 не може здійснювати догляд за батьком. 
Щодо твердження відповідача-2 про наявність у діда позивача родича другого ступеня споріднення – іншого внука ОСОБА_5 , суд зазначає, що доказів наявності такого родича відповідачем-2 до суду не надано та матеріали справи не містять, внаслідок чого таке твердження відповідача-2 є необґрунтованим. 
Суд наголошує, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 12.01.2026 позивач подав «по команді» до командира Військової частини НОМЕР_6 рапорт з додатками про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм дідом ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду.
При цьому, позивач долучив до рапорту, зокрема, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2025 у справі №380/5959/25, якою встановлено його право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
Суд зазначає, що Конституційний Суд України, на підставі аналізу статей 3, 8, частин 1 та 2 статті 55, частин 1 та 2 статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 №2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Отже, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Таким чином, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.
Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 23.04.2020 у справі №560/523/19, від 01.02.2022 у справі 420/177/20, від 18.05.2022 у справа №140/279/21, від 06.11.2025 у справі №160/13963/23.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на викладене суд робить висновок, що відповідач-2, при розгляді рапорту позивача від 12.01.2026 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, не врахував правові висновки щодо наявності права у позивача на звільнення з військової служби, викладені у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2025 у справі №380/5959/25, яка є обов`язковою до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Інші доводи відповідача-2 висновків суду у даній справі не спростовують.
Згідно із вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позову.
Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала її посадова чи службова особа.
З матеріалів справи суд встановив, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2662,40 грн., що підтверджується квитанцією №173 від 27.04.2026.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, військовослужбовці у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.
Оскільки позивач є військовослужбовцем, а дана справа пов`язана із виконанням ним військового обов`язку, суд робить висновок, що сплачений судовий збір у розмірі 2662,40 грн. підлягає поверненню позивачу як помилково сплачений.
Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ухвалив:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) та Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) щодо відмови ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі поданого рапорту від 12.01.2026.
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) звільнити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дідом ОСОБА_2 , як особою з інвалідністю II групи.
4. Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) помилково сплачений судовий збір в розмірі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн. 40 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст судового рішення складено 01.07.2026 року.

Суддя	Костецький Назар Володимирович