Справа № 209/9533/24
Провадження № 2/209/236/26

РІШЕННЯ
Іменем України

12 травня 2026 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд міста Кам`янського Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Шендрика К.Л.,
за участі секретаря Драгунцевої С.М.,
позивачки ОСОБА_1 ,
представника позивачки Ворона А.І., 
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна,

в с т а н о в и в:

Адвокат Ворон А.І. звернувся до суду в інтересах позивачки із вищезазначеною позовною заявою, в якій просить: визнати об`єктом спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ; визнати, в порядку поділу майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; визнати, в порядку поділу майна подружжя, за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; судові витрати із сплати судового збору та витрат на правову допомогу покласти на відповідача.
На обґрунтування позову зазначено, що 17 жовтня 1987 року ОСОБА_3 уклала шлюб із ОСОБА_2 08 листопада 2024 року шлюб між сторонами розірвано, фактично сімейні відносини між сторонами були припинені. За час подружнього життя 18 липня 2003 року позивач із відповідачем придбали за спільні кошти квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 42,4 кв.м, житловою площею 28,1 кв.м, яка була оформлена на відповідача ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 липня 2003 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., ВАМ № 483446, реєстр № 683. Право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру зареєстровано Дніпродзержинським БТІ 18 серпня 2003 року, номер запису 21004 в книзі 118. Реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на сьогодні залишається за відповідачем. Таким чином, як позивачу, так і відповідачу належить право власності на 1/2 частину спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , придбаної у шлюбі та яка є їх спільною сумісною власністю. 
15 січня 2025 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.
12 серпня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі.
17 лютого 2026 року відповідач подав відзив на позов, у якому зазначено, що позовні вимоги він повністю не визнає та вважає їх безпідставними. Він заперечує проти того, що двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Дійсно, між ним і позивачкою 17 жовтня 1987 року був укладений шлюб. Позивачка стверджує, що 08 листопада 2024 року між ними було розірвано шлюб. Однак, 19 квітня 1996 року, на 28 років раніше, їхній шлюб був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл., яке набрало законної сили 30 квітня 1996 року. В тексті рішення зазначено, що позивачка погоджується з позовом про розірвання шлюбу, таким чином їй було відомо про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу вони з позивачкою повторно шлюб не укладали. 18 липня 2003 року ним за 8531,2 грн. була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_3 . Тобто спірна квартира була придбана не під час шлюбу, а вже після його розірвання, за грошові кошти банку, з яким він уклав кредитний і іпотечний договори. Заборгованість він сплачував самостійно належними йому коштами. Приблизно через 2 роки після укладання договору купівлі-продажу спірної квартири рідний брат його матері ОСОБА_4 , що мешкає у Вінницькій області, надав йому 1000 доларів США для повного погашення всієї заборгованості за кредитним договором, після чого обтяження на квартиру, як предмет іпотеки, було скасовано. Він стверджує, що позивачка, яка до 2015 року не працювала під час їхнього спільного проживання і постійно знаходилася на його утриманні, до придбання спірної квартири немає ніякого відношення, після розірвання шлюбу вони проживали окремо, свої кошти в придбання квартири вона не вкладала. Таким чином, спірна квартира не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, а належить йому на праві власності. Через 1-2 місяці після придбання зазначеної квартири, вони знову почали проживати разом однією сім`єю без укладання шлюбу. Вважає необхідним зазначити, що в цей період, з метою проведення ремонту в квартирі АДРЕСА_4 , в якій наразі зареєстрована і фактично проживає позивачка і яка належить на праві власності батькам позивачки, частково їй і 1/5 частка - йому, він уклав кредитний договір з КБ «Надра» і отримав кредитні кошти в розмірі 13000 доларів США, надавши в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_3 . Всі зазначені кошти він використав на ремонт квартири АДРЕСА_4 . Крім того, багато власних коштів він вклав для придбання побутової техніки, меблів та іншого, чим позивачка зараз користується. Однак після ліквідації КБ «Надра» він не знав, кому і як погашати заборгованість за кредитним договором, і тому припинив виплати. В 2021 році, дізнавшись про те, що його кредитний актив був придбаний ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», він за домовленістю повністю погасив заборгованість за кредитним договором в розмірі 4500 доларів США і скасував обтяження, накладене іпотечним договором на належну йому квартиру АДРЕСА_3 . Позивачка до погашення вищезазначеного кредитного боргу також не мала ніякого відношення, це було зроблено коштами, які належали йому особисто. Приблизно з 2017 року його стосунки з позивачкою перетворилися на деструктивні, руйнівні, токсичні, сповнені постійних конфліктів, знецінення та почуття самотності. Остаточно вони припинилися з вересня 2023 року, коли він почав проживати однією сім`єю без укладання шлюбу з ОСОБА_5 , з якою вони мають спільного сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Просить звернути увагу суду на той факт, що позивачка, не довела факт придбання спірної квартири в період їхнього шлюбу, за періоди спільного проживання до 2015 року вона не працювала, а повністю знаходилася на його утриманні, тому в придбанні більшої частини майна не приймала участі коштами або своєю працею. Тільки після 2015 року вони почали працювати разом і вкладати спільні кошти у благоустрій квартири АДРЕСА_4 . Він заперечує проти стягнення з нього сплаченого позивачкою судового збору в розмірі 1284,24 грн. і 605,60 грн., а також витрат на правову допомогу в розмірі 15000 грн., оскільки позивачка в якості доказів не надала жодного доказу здійснення витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим неможливо встановити узгоджену сторонами і сплачену вартість адвокатських послуг, перелік фактично виконаних робіт, і скільки витрачено часу на їх виконання. Також вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу нарахований неспівмірно зі складністю справи та виконаними роботами, що заявлені позивачкою вимоги є значно завищеними та неспівмірними з обсягом наданих їй адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а саме складання позовної заяви. Він є учасником бойових дій і з 13 березня 2023 року по теперішній час проходить військову службу в ЗСУ, з 30 грудня 2024 року у ВЧ НОМЕР_1 , тому він звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Просить відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зняти арешт з належної йому квартири АДРЕСА_3 , накладений Дніпровським районним судом міста Кам`янського під час розгляду справи № 209/9533/24; не стягувати з нього сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 1284,24 грн. і 605,60 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 15000 грн.
10 березня 2026 року представник позивачки ОСОБА_7 подав до суду відповідь на відзив, у якому зазначено, що сторони уклали шлюб 17 жовтня 1987 року, який було розірвано 08 листопада 2022 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 67, та фактично із цього часу сімейні відносини між сторонами були припинені. Шлюб було розірвано на підставі заяви про розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей № 68/20.24-55 від 07 жовтня 2022 року (тобто, спільна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), при цьому державне мито в розмірі 8,50 грн. сплатив ОСОБА_2 . Таким чином, у 2022 році сторони подали спільну заяву до органу ДРАЦС про розірвання шлюбу, укладеного саме 17 жовтня 1987 року. Подання спільної заяви про розірвання шлюбу відповідачем разом із позивачем, сплата відповідачем державного мита у 2022 році та отримання ним свідоцтва про розірвання шлюбу від 08 листопада 2022 року серії НОМЕР_2 є актом безумовного визнання ним чинності шлюбу протягом усього періоду до 2022 року включно. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 квітня 1996 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , але вказане розірвання шлюбу ніколи не реєструвалось у відповідних органах РАЦС в порядку статті 44 КпШС України, а фактично шлюб було розірвано між сторонами лише 08 листопада 2022 року, за спільною заявою сторін, і спірна квартира набута ОСОБА_2 у період зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_1 , а тому є їхньою спільною сумісною власністю. Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 жовтня 2010 року у справі № 2-2535/2010 р. було розглянуто справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, де ОСОБА_2 офіційно зазначав, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 1987 року. Тож рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт перебування сторін у шлюбі з 17 жовтня 1987 року (станом на 2010 рік). Отже, факт перебування у шлюбі із 1987 по 2010 рік є преюдиційним і не підлягає сумніву. Відповідач роками користувався статусом одруженого чоловіка (для отримання кредиту, захисту в органах поліції, поділу іншого майна тощо), а тепер намагається його заперечити. Так, у 2009 році відповідач подавав декілька заяв про злочин, у заяві до поліції власноруч ідентифікував позивача як свою дружину, чим шукав захисту прав сім`ї. Також варто зауважити, що відповідач дійсно укладав кредитний договір із КБ «Надра», з метою проведення ремонту у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , проте позивач ОСОБА_1 також укладала договір поруки за цим кредитним договором, виступаючи саме як дружина позичальника ОСОБА_2 . Тривалий час, а саме до розірвання шлюбу у 2022 році відповідач був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_5 , атому кредитні кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Твердження відповідача про відсутність доходів у позивача є завідомо неправдивими, бо позивач із 1997 року зареєстрована як фізична особа-підприємець (ФОП) та здійснювала активну підприємницьку діяльність. Наявність статусу ФОП та самостійного доходу спростовує будь-які доводи про «утримання» позивача відповідачем. Враховуючи викладене, презумпція спільної сумісної власності подружжя відповідачем не спростована. Навпаки, сукупність письмових доказів (витяги ДРАЦС, рішення суду від 2010 року, матеріали нотаріальної справи та заяви до поліції) підтверджують, що шлюб тривав до 2022 року, а квартира купувалася у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю сторін. Позивачу, так і відповідачу належить право власності на 1/2 частину спірної квартири.
12 травня 2026 року представник позивачки ОСОБА_7 подав до суду додаткові письмові пояснення, у яких зазначено, що відповідач ОСОБА_2 стверджує, що 18 липня 2003 року ним була придбана квартира АДРЕСА_3 за особисті кошти у сумі 8531,20 грн. Дана обставина заперечується позивачкою, оскільки сторони на цей час перебували у шлюбі, придбали квартиру на спільні кошти, а відповідачем в свою чергу не наведено жодних доказів на спростування презумції спільної власності подружжя та джерела походження коштів. Більш того, ОСОБА_1 надавала свою письмову згоду на придбання цього майна, як дружина, у приватного нотаріуса Дніпродзержинського МНО Дербіної Р.Є., що додатково свідчить про укладення договору в інтересах сім`ї та набуття квартири відповідачем у спільну сумісну власність подружжя. Квартира була придбана 18 липня 2003 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за суму 1500 доларів США. Квартира обиралася спільно сім`єю для проживання батьків позивачки, оскільки в основній квартирі на АДРЕСА_5 (3 кімнати) сім`я розширювалася (народження дитини) і місця було недостатньо. Оформлення майна на ОСОБА_2 було зумовлено виключно технічною необхідністю: позивачка перебувала у декретній відпустці, а «Правекс-Банк» вимагав оформлення кредиту на того з подружжя, хто мав офіційно підтверджений дохід на той момент. З 2003 по 2014 роки (до моменту смерті матері позивачки) у квартирі проживали саме батьки ОСОБА_1 , що підтверджує придбання майна в інтересах всієї сім`ї. Після 2014 року квартира здавалася в оренду, а прибутки йшли до сімейного бюджету. Відповідач стверджує, що уклав вказаний договір купівлі-продажу на грошові кошти банку, з яким уклав кредитний і іпотечний договори, а заборгованість сплачував самостійно належними йому коштами. Насправді, сторони укладали із АКБ «Правекс-банк» даний кредитний договір та договір іпотеки в інтересах сім`ї. Позивачка, як дружина, надавала свою письмову згоду на укладення кредитного договору і договору іпотеки. На момент отримання кредиту та протягом всього періоду його виплати сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та проживали однією сім`єю. Сторони у цей період планували дитину та у подальшому позивачка була вагітною (донька ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Відповідач зазначає, що приблизно через 2 роки після укладання договору купівлі-продажу рідний брат його матері ОСОБА_4 надав йому 1000 доларів США для повного погашення заборгованості за кредитом, однак вказане заперечується позивачкою, оскільки не відповідає дійсності. Кошти, отримані від ОСОБА_4 , складали не 1000 доларів США, а 800 доларів США, та були позикою в інтересах сім`ї, яка згодом була йому повернута за рахунок спільних сімейних коштів (за рахунок другого кредиту, який було взято у ВАТ КБ «Надра». Крім того, повне погашення заборгованості відбулось не через два роки, як пише відповідач, а останній платіж на погашення заборгованості по кредиту у АКБ «Правекс-Банк» сторони зробили 10 квітня 2007 року. Відповідач стверджує, що після розірвання шлюбу у 1996 році сторони начебто проживали окремо та почали проживати разом лише через 1-2 місяці після придбання спірної квартири, проте вказане твердження також не відповідає дійсності та нічим не підтверджується. Більш того, відповідно до відмітки у паспорті відповідача, він був зареєстрований та фактично проживав разом із позивачкою за адресою: АДРЕСА_5 , аж до моменту придбання спірної квартири. Навіть після формальної реєстрації у новій квартирі відповідач продовжував проживати за адресою позивачки. Сторони не припиняли сімейних відносин та продовжували вести спільний побут. Завдяки доходам ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» у 2008 році надав їй кредит на придбання автомобіля Volkswagen LT35 на суму понад 30000 доларів США, що було б неможливим без підтвердження високого рівня стабільного доходу. Наявність статусу ФОП та самостійного доходу спростовує будь-які доводи про «утримання» позивачки відповідачем. Щодо кредиту у ВАТ КБ «Надра» (від 25 червня 2007 року), дійсно, даний кредит на суму 13740 доларів США був отриманий для потреб сім`ї, а саме - для проведення ремонту в квартирі АДРЕСА_4 . Позичальником дійсно виступив ОСОБА_2 , проте даний кредитний договір забезпечувався і порукою ОСОБА_1 як його дружини, відповідно до договору поруки від 25 червня 2007 року та договором іпотеки від 25 червня 2007 року, відповідно до умов якого в заставу банку була передана квартира АДРЕСА_3 . Вказаний кредит від 2007 року було взято під заставу спірної квартири спеціально для проведення капітального ремонту в квартирі на АДРЕСА_5 , де родина продовжувала проживати фактично. Тобто, зазначений кредит було взято в інтересах сім`ї, та він також виплачувався спільними коштами. 

Позивачка у судовому засіданні підтримала позов у повному обсязі та просила його задовольнити. Також пояснила, що спірна квартира придбавалася у шлюбі, у ній повинні були проживати її батьки, а вони з чоловіком по АДРЕСА_5 . У спірній квартирі весь час жили її батьки. У квартирі по АДРЕСА_5 , відповідач проживав і був прописаний. Після закінчення іпотеки вони повинні були переоформити квартиру на батьків, які жили у ній до своєї смерті. Квартиру купили у 2003-2004 роках. У 2004 році вона народила дитину і у 2006 році пішла працювати. У 2007 році вони перезаклали спірну квартиру у КБ «Надра Банк». Спільне авто відповідач забрав і де воно знаходиться їй не відомо, хоча воно і оформлене на неї. Побутову техніку вони купляли разом з відповідачем. Спірна квартира куплялася в інтересах сім`ї. На момент розлучення у 2022 році по квартирі був іпотечний борг у розмірі 4500 доларів США. Питання про поділ майна тоді не підіймалося, бо квартиру хотіли продати. 
Представник позивачки ОСОБА_7 підтримав позов у повному обсязі та надав пояснення, аналогічні його обґрунтуванню.
Відповідач у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі та пояснив, що на момент розлучення у 2022 році, як вказано у свідоцтві, у позивачки не було претензій. Але у дійсності вони були розлучені рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 квітня 1996 року. Це рішення не оскаржувалося і набрало законної сили. Спірна квартира куплена вже після розлучення, він її брав у іпотеку. Іпотеку він виплатив сам. На той час він проживав сам. Рішення суду від 1996 року він у РАГСі не реєстрував, бо не знав, що потрібно. Квартиру він оформив у іпотеку і через два роки закрив її за кошти, які йому надав дядько ОСОБА_4 .
Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків:
Судом встановлено, що сторони знаходились у шлюбі з 17 жовтня 1987 року по 08 листопада 2022 року, від якого вони мають дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, свідоцтвом про розірвання шлюбу, витягом № 00056901586 від 04 березня 2026 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу, та свідоцтвом про народження (а.с. 15-16, 145-146, 162).
Рішенням Дніпровського райсуду м. Дніпродзержинська від 19 квітня 1996 року у справі № 2-697/1996 р. (а.с. 134), яке набрало законної сили 30 квітня 1996 року, шлюб між сторонами був розірваний, однак вказане рішення не реєструвалося в органах реїстрації актів громадянського стану, що визнається відповідачем і підтверджується витягом № 00056901586 від 04 березня 2026 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу (а.с. 145-146), згідно якого 08 листопада 2022 року було розірвано шлюб сторін, укладений 17 жовтня 1987 року, за спільною заявою про розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей № 68/20.24-55 від 07 жовтня 2022 року, при розірванні шлюбу державне мито в розмірі 8,50 грн. було сплачено ОСОБА_10 .
Стаття 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України (КпШС), який діяв на момент винесення зазначеного відповідачем рішення суду про розірвання шлюбу від 19.04.1996 року, визначає, що розірваний у судовому порядку шлюб вважається припиненим лише з моменту реєстрації розірвання в органах РАЦС.
Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Тобто твердження відповідача, що шлюб між ним і позивачкою був розірваний у 1996 році і він не був обізнаний про те, що до 2022 року перебував у шлюбі з позивачкою, спростовується тим фактом, що відповідач особисто разом з позивачкою 07 жовтня 2022 року звернувся до органів РАЦС із заявою про розірвання шлюбу, сплативши при цьому державне мито. 
Крім того, дані твердження спростовуються рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18 жовтня 2010 року у справі № 2-2535/2010р. (а.с. 147) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, яким встановлено, що станом на день ухвалення рішення, тобто 18 жовтня 2010 року, сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 17 жовтня 1987 року.
Тобто стороною позивача суду доведено належними, достатніми та допустимими доказами факт перебування сторін у шлюбі у період з 17 жовтня 1987 року по 08 листопада 2022 року. 
Під час знаходження у шлюбі сторонами 18 липня 2003 року за договором купівлі-продажу квартири була придбана квартира, загальною площею 42,4 кв.м, житловою площею 28,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстроване за відповідачем, що підтверджується копією договору, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1271838 від 18 серпня 2003 року, інформаційною довідкою № 407751467 від 12 грудня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, технічним паспортом (а.с. 17-23).
Відповідно до пункту 1 розділу VII “Прикінцевих положень” Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно до частин 1, 2, 4 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. 
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до позиції Верховного суду України, викладеної у постанові у справі 595/324/17 від 12 червня 2019 року, при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.
Враховуючи, що позивачкою доведено належними, достатніми та допустимими доказами факт набуття квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у період шлюбу з відповідачем, а також належність спірної квартири сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, виходячи з рівності часток подружжя у об`єкті спільної сумісної власності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пунктів 12, 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків; учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав;
Відповідачем заявлялося клопотання про звільнення його від сплати судового збору у зв`язку з тим, що він є військовослужбовцем, однак дана справа не пов`язана з виконанням його військового обов`язку або службових обов`язків, також даний спір не пов`язаний із порушенням його прав, як учасника бойових дій, тому суд вважає, що відповідач не підлягає звільненню від сплати судового збору
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. 
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 82, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд –

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про поділ спільного сумісного майна - задовольнити у повному обсязі.
Визнати об`єктом спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Визнати, в порядку поділу майна подружжя, за ОСОБА_1  право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Визнати, в порядку поділу майна подружжя, за ОСОБА_2  право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в розмірі 1284 (одна тисяча двісті вісімдесят чотири) гривні 24 копійки.
Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення виготовлено 21 травня 2026 року.

Суддя К.Л. Шендрик