ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2026 року м. Дніпро Справа № 908/3197/24 (908/1981/25)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Чередка А.Є. (доповідач) 
суддів: Мороза В.Ф., Іванова О.Г.,
при секретарі судового засідання: Кишкань М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 

на рішення Господарського суду Запорізької області (суддя Черкаський В.І.) від 19.08.2025 р. у справі № 908/3197/24 (908/1981/25) 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Промислова спілка “Фармпром” в особі ліквідатора Гаращенка Ігоря Володимировича (а/с 22, м. Київ, 04071) 
до відповідача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
про визнання недійсним правочину боржника та витребування майна

в межах справи № 908/3197/24
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Промислова спілка “Фармпром” (вул. Олександрівська, буд. 18, оф. 22, м. Запоріжжя, 69063, код ЄДРПОУ 38285110), -
ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 р. Товариство з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” в особі ліквідатора Гаращенка Ігоря Володимировича звернулося до Господарського суду Запорізької області із позовом до ОСОБА_1 , в якому просило суд:
- визнати недійсним Договір купівлі-продажу № 2341/2024/4751175 від 12.07.2024 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” (Ідентифікаційний код юридичної особи: 38285110) та ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), яким відчужено транспортний засіб HYUNDAI SANTA FE, об`єм двигуна 2359 см.куб., 2016 року випуску, колір БІЛИЙ, № двиг. НОМЕР_2 , № шасі VIN-код/№ куз. НОМЕР_3 .
- витребувати у ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” (Ідентифікаційний код юридичної особи: 38285110) транспортний засіб HYUNDAI SANTA FE, об`єм двигуна 2359 см.куб., 2016 року випуску, колір БІЛИЙ, № двиг. НОМЕР_2 , № шасі VIN-код/№ куз. НОМЕР_3 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний правочин вчинено виключно з метою уникнення сплати боргу, що є очевидно неправомірною та недобросовісною поведінкою, яка свідчить про зловживання правом.
Разом із позовною заявою позивачем подано до Господарського суду Запорізької області заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 01.07.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” в особі ліквідатора Гаращенка Ігоря Володимировича до відповідача - ОСОБА_1 про визнання недійсними правочину боржника та витребування майна з чужого незаконного володіння прийнято до розгляду в межах провадження у справі № 908/3197/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” та відкрито провадження з розгляду позовної заяви.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.08.2025 р. у справі № 908/3197/24 (908/1981/25):
- позов задоволено;
- визнано недійсним Договір купівлі-продажу № 2341/2024/4751175 від 12.07.2024, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОМИСЛОВА СПІЛКА "ФАРМПРОМ" (код ЄДРПОУ 38285110) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яким відчужено транспортний засіб HYUNDAI SANTA FE, об`єм двигуна 2359 см. куб., 2016 року випуску, колір Білий, № двиг. НОМЕР_2 , № шасі VIN-код/№ куз. НОМЕР_3 ;
- витребувано у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМИСЛОВА СПІЛКА "ФАРМПРОМ" (код ЄДРПОУ 38285110) транспортний засіб HYUNDAI SANTA FE, об`єм двигуна 2359 см. куб., 2016 року випуску, колір Білий, № двиг. НОМЕР_2 , № шасі VIN-код/№ куз. НОМЕР_3 ;
- стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМИСЛОВА СПІЛКА "ФАРМПРОМ" (код ЄДРПОУ 38285110) суму 8 478 (вісім тисяч чотириста сімдесят вісім) грн 40 коп. судового збору.
Не погодившись із цим рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_1 , в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 19.08.2025 р. у справі № 908/3197/24 (908/1981/25) повністю та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема, зазначає наступне:
- висновки суду першої інстанції про те, що метою продажу автомобіля з боку боржника було ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами (зловживання правом) та про безоплатність цього продажу, апелянт вважає хибними, оскільки за твердженнями відповідача: продаж автомобіля було вчинено боржником з наміром погасити грошові зобов`язання перед банком, що виключає ознаку фраудаторності; за проданий автомобіль боржником було отримано грошові кошти; укладення договору не вплинуло на права інших кредиторів, адже, якби на момент відкриття провадження у справі про банкрутство боржника, автомобіль не було відчужено, за рахунок його вартості погашалися б вимоги заставодержателя, а не чинних кредиторів у справі;
- на переконання апелянта, відповідач не підпадає під ознаки заінтересованої особи щодо боржника, а факту знайомства і навіть дружніх стосунків між керівником юридичної особи та іншою фізичною особою недостатньо для того, щоб стверджувати про наявність у такої фізичної особи заінтересованості в укладенні з відповідною юридичною особою правочину, окрім того економічного ефекту, який в цей правочин закладено;
- ухвалення оскаржуваного рішення в частині витребування у відповідача автомобіля апелянт вважає непропорційним втручанням у право власності відповідача, оскільки це майно були придбано відповідачем за відплатним договором, після чого відповідач здійснив значні поліпшення цього майна.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.01.2026 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.08.2025 р. у справі № 908/3197/24 (908/1981/25), розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 01.04.2026 р.
Товариство з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” в особі ліквідатора Гаращенка Ігоря Володимировича подало до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 19.08.2025 р. у справі № 908/3197/24 (908/1981/25) без змін.
В обґрунтування своїх заперечень проти доводів апеляційної скарги позивач, зокрема, зазначає наступне:
- стверджує, що боржник безоплатно здійснив відчуження рухомого майна за спірним договором, внесення в касу божника коштів та внесення цих коштів боржником у касу АТ «Кредобанк», як про це зазначає відповідач, не підтверджується жодними доказами;
- вважає, що спірний правочин було вчинено із заінтересованою особою – відповідачем, оскільки відповідач є бізнес-партнером засновника і керівника боржника (на момент вчинення спірного договору) та здійснював контроль над керівником боржника через іншу юридичну особу;
- на думку позивача, у зв`язку з наявністю ознак фраудаторності спірного правочину, укладення його без жодних відповідних майнових дій іншої сторони, неспрямованість на реальне настання наслідків, безоплатне відчуження майна, а також за відсутності економічної мети для боржника, укладення правочину із заінтересованою особою, судом першої інстанції правильно задоволено вимоги про визнання недійсним спірного правочину та витребування транспортного засобу.
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до приписів ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні 01.04.2026 р. у судовому засіданні по справі оголошено перерву до 10.06.2026 р.
Представник апелянта у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити.
Ліквідатор позивача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечив, вважає оскаржуване рішення законними та обґрунтованими, прийнятими з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу відповідача безпідставною, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін.
Інші учасники справи не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечили явку своїх представників, про час та місце судового засідання були повідомлені апеляційним судом належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Враховуючи приписи статті 202 ГПК України, а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання апеляційним судом не визнавалася обов`язковою, а неявка представників сторін не перешкоджає апеляційному перегляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційні скарги по суті за відсутності представників інших учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 26.12.2024 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ”; визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ЗОЛОТИЙ ГЕЙМ” до боржника у розмірі 101 720 грн 00 коп. основного боргу та 228 659 грн 60 коп. пені; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника.
На офіційному веб-порталі судової влади України оприлюднено повідомлення № 74581 про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ”.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 05.02.2025 за результатами розгляду справи, у попередньому засіданні визнано кредиторські вимоги до боржника: Головного управління ДПС у Запорізькій області до боржника у розмірі 125 410 грн 52 коп. (3-тя черга задоволення), 7 276 грн 03 коп. (6-та черга задоволення вимог); Товариства з обмеженою відповідальністю "БТЛ ІНЖИНІРІНГ" до боржника у розмірі 2 749 030 грн 74 коп. (4-та черга задоволення вимог), 1 411 744 грн 31 коп. (6-та черга задоволення вимог).
Постановою Господарського суду Запорізької області від 03.04.2025 у справі № 908/3197/24 визнано Товариство з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” призначено арбітражного керуючого Гаращенка Ігоря Володимировича, оприлюднено на офіційному веб-сайті Верховного Суду на веб-порталі “Судова влада України” повідомлення про визнання Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
Ухвалою від 11.07.2025 визнані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ФУД ХАБ” до боржника у розмірі 4 234 714 грн 86 коп. (4-та черга задоволення).
У червні 2025 р. Товариство з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” в особі ліквідатора Гаращенка Ігоря Володимировича звернулося до Господарського суду Запорізької області із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору купівлі-продажу № 2341/2024/4751175 від 12.07.2024, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” та ОСОБА_1 , за яким відчужено транспортний засіб HYUNDAI SANTA FE, об`єм двигуна 2359 см.куб., 2016 року випуску, колір БІЛИЙ, № двиг. НОМЕР_2 , № шасі VIN-код/№ куз. НОМЕР_3 , та витребування у ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” вказаного транспортного засобу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.
Як стало відомо ліквідатору ТОВ “ПС “ФАРМПРОМ” із відповідей Головного сервісного центру МВС України та Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях, 12.07.2024 ТОВ “ПС “ФАРМПРОМ” відчужено на користь ОСОБА_1 транспортний засіб HYUNDAI SANTA FE, об`єм двигуна 2359 см.куб., 2016 року випуску, колір Білий, № двиг. НОМЕР_2 , № шасі VIN-код/№ куз. НОМЕР_3 (надалі - Рухоме майно).
Рухоме майно відчужено на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ за № 2341/2024/4751175 від 12.07.2024 (надалі - Договір).
Відповідно до Договору, ціна транспортного засобу складає 885 265,00 грн. До Договору надано Рішення учасників № 1/0624 від 03.06.2024, що видане ТОВ “ПС “ФАРМПРОМ” та довідка ТЦКСП № 1777 від 22.05.2024, що видана ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ліквідатор вважає, що відчуження Рухомого майна не відповідає критерію розумності та свідчить про безпідставне зменшення активів боржника (за рахунок яких отримувався прибуток у господарській діяльності) без отримання зворотного, економічно обґрунтованого ефекту.
На думку ліквідатора, оспорюваний правочин вчинено виключно з метою уникнення сплати боргу, що є очевидно неправомірною та недобросовісною поведінкою, яка свідчить про зловживання правом. Бухгалтерськими балансами ТОВ “ПС “ФАРМПРОМ” станом на 31.12.2023 підтверджується збиткова діяльність ТОВ “ПС “ФАРМПРОМ”. Кредиторська заборгованість протягом 2022-2023 років зростала. Визначальним критерієм недійсності правочину є негативні наслідки виконання боржником майнових зобов`язань перед іншими особами, що призвели до зменшення його активів (приховування майна) та неплатоспроможності.
Зважаючи на подальше відчуження Рухомого майна, ліквідатор дійшов висновку про те, що фактично ТОВ “ПС “ФАРМПРОМ” не отримало економічної вигоди від цього правочину, здійснило відчуження майна боржника, не мало розумної ділової мети, передаючи нерухоме майно іншій особі фактично позбавило себе основного активу, який міг ефективно використовуватись у підприємницькій діяльності, а у випадку неоплатності мав бути використаний для погашення вимог перед кредиторами.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов висновку про доведення позивачем обставин, що мають наслідком визнання спірного договору недійсним в розумінні приписів ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства (КУзПБ).
Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такий висновок суду першої інстанції безпідставним та помилковим. 
Так, предметом апеляційного перегляду у цій справі є питання дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час розгляду позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з частинами першою та другою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Згідно з частинами першою та третьою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
У статті 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.09.2025 у справі № 910/14858/23.
При цьому судова колегія враховує, що законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, які застосовуються тоді, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, що врегульований законодавством про банкрутство.
Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.
Насамперед, це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників, стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.
Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів. 
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20.02.2020 у справі № 922/719/16, від 28.09.2021 у справі № 21/89б/201 (913/45/20), від 16.11.2022 у справі № 44/38-б (910/16410/20), від 21.03.2023 у справі № 910/18376/20 (918/445/22).
Так, приписами статті 42 КУзПБ передбачено не лише підстави для визнання правочинів недійсними, але й наслідки недійсності таких правочинів.
Відповідно до частин першої та другої статті 42 КУзПБ господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав:
- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;
- боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;
- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;
- боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;
- боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:
- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;
- боржник уклав договір із заінтересованою особою;
- боржник уклав договір дарування.
Згідно з частиною третьою статті 42 КУзПБ у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.
З матеріалів справи вбачається, що 12.07.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” та ОСОБА_1 укладений Договір купівлі-продажу № 2341/2024/4751175, за яким боржником на користь відповідача відчужено транспортний засіб HYUNDAI SANTA FE, об`єм двигуна 2359 см. куб., 2016 року випуску, колір Білий, № двиг. НОМЕР_2 , № шасі VIN-код/№ куз. НОМЕР_3 .
Враховуючи, що провадження у цій справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” відкрито 26.12.2024, то оспорюваний позивачем правочин укладений протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, тобто в межах "підозрілого періоду", встановленого ст. 42 КУзПБ.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, стверджує, що оспорюваний договір є фраудаторним, оскільки цей договір:
- укладений у так званий "підозрілий період", коли вже існувала загроза неплатоспроможності боржника;
- боржник безоплатно здійснив відчуження рухомого майна, тобто за відсутності економічної мети;
- укладений із заінтересованою особою – відповідачем.
Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним.
Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору.
Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/2030/19(905/2445/19) дійшла таких висновків.
Фраудаторні угоди – це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.
Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:
- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;
- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);
- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи – стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
Слід звернути увагу, у контексті цього спору, на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16: "Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19(902/1243/20)).
Судова колегія враховує, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, укладений між учасниками господарських правовідносин, якщо він направлений на уникнення виконання зобов`язань перед кредиторами в майбутньому. Такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до ст. 7 КУзПБ на підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та ч.ч 3, 6 ст. 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі ст. 234 ЦК України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.
При цьому, положення ст. 42 КУзПБ розширюють визначені приписами ст. 215 ЦК України підстави для визнання недійсними правочинів та надають можливість визнати недійсною угоду, яка відповідає вимогам цивільного та господарського законодавства, проте вчинена у період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство, та вчинена на шкоду боржнику або його кредиторам (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 920/10/21(920/868/21)).
Однак, важливо зауважити, що недійсними можуть бути визнані не всі без винятку правочини боржника, укладені у "підозрілий період", а лише ті, обґрунтованість визнання недійсними яких передбачена статтею 42 КУзПБ.
Так, як стверджує позивач, відповідно до виписок із банківських рахунків ТОВ “ПС “ФАРМПРОМ”, ОСОБА_1 не здійснював внесення грошових коштів в розмірі 885 265,00 грн на рахунок ТОВ “ПС “ФАРМПРОМ” за оспорюваним договором, з чого ліквідатор зробив підтриманий судом першої інстанції висновок, що боржник безоплатно здійснив відчуження спірного майна за цим договором. 
Однак, за поясненнями відповідача, спірне майно було передано боржником в заставу Акціонерному товариству “КРЕДОБАНК” з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором. Договір застави укладено 24 квітня 2020 року, кредитний договір, як вбачається з договору застави - того ж дня. Провадження у справі про банкрутство боржника відкрито 26.12.2024 року, більш ніж за чотири роки після взяття боржником на себе заставних зобов`язань для забезпечення виконання грошових вимог, тобто поза межами підозрілого періоду, визначеного статтею 42 КУзПБ.
Як стверджує відповідач, 03 червня 2024 року між ним та боржником було укладено Договір № Ф-30624-1 купівлі-продажу автомобіля, в якому сторонами було узгоджено істотні умови правочину, зокрема, договірну вартість транспортного засобу.
Ця вартість була визначена в розмірі 112 020,00 грн, яка повністю відповідала технічному стану Автомобіля, а саме: у 2021 році у автомобілі відбулося два капітальних ремонти двигуна - роботи загальною вартістю 276 400,00 грн виконувалися на сервісі ТОВ “БОГДАН-АВТО ЗАПОРІЖЖЯ”; у 2024 році, безпосередньо перед продажем, в автомобілі було здійснено невдалу спробу капітального ремонту коробки перемикання швидкості та виконані інші ремонтні роботи загальною вартістю 101 720, 00 грн, що здійснено на сервісі ТОВ “ГАММА ІМПЕКС”; крім того, станом на дату укладення Договору в автомобілі були наявні не усунуті під час ремонту несправності та дефекти, зокрема, залишалася проблема відсутності компресії двох циліндрів двигуна, що потребувало повторної його розборки та ремонту.
Згідно з довідкою № 0306/24/1 від 03.06.2024 балансова вартість автомобіля на момент його продажу становила 90 431,25 грн, тобто, всупереч твердженню Ліквідатора, Договір з точки зору податкового законодавства не є збитковим.
04 червня 2024 року за прибутковим ордером № 1 Відповідачем було внесено в касу Боржника 112 020,00 грн з призначенням платежу “оплата за авто згідно Договору купівлі-продажу автомобіля № Ф-030624-1 від 03.06.2024 р.”. За інформацією, отриманою від колишнього керівника Боржника, того ж дня, 04.06.2024 грошові кошти в сумі 112 565,60 грн були внесені Боржником в касу АТ “Кредобанк” та направлені на погашення заборгованості Боржника за згаданим вище кредитним договором, укладеним в 2020 році.
02.07.2024 автомобіль за видатковою накладною № 1 та актом приймання-передачі було передано Відповідачу.
Водночас, як зазначає відповідач, Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2009 № 1371 з наступними змінами та доповненнями, надалі за текстом - Порядок) встановлює спеціальні вимоги до правочинів, які приймаються сервісними центрами МВС України для державної реєстрації транспортних засобів, яка є обов`язковою складовою повноцінного оформлення переходу права власності щодо них.
Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку для державної реєстрації транспортного засобу до документів, що підтверджують правомірність його придбання, належать, зокрема: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені в центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких центрів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.
12 липня 2024 року сторони звернулися до територіального сервісного центру МВС 2341 РСЦ ГСЦ МВС в Запорізькій області з метою оформлення вже укладеної і виконаної угоди шляхом підписання відповідного договору у присутності адміністратора такого центру. Однак, під час оформлення правочину сторонам було роз`яснено, що згідно з діючими правилами в графу “ціна” договору купівлі-продажу транспортного засобу має бути внесено ціну, узгоджену сторонами, але не нижче вартості, визначеної в документі про оцінку або середньоринкову вартість. Це обумовлено необхідністю дотримання приписів пункту 173.1 статті 173 Податкового кодексу України, згідно з якою дохід від продажу (обміну) легкового автомобіля, мотоцикла, мопеда визначається виходячи з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу (міни), але не нижче середньоринкової вартості відповідного транспортного засобу або не нижче його ринкової вартості, визначеної згідно із законом (за вибором платника податку). Про обов`язковість зазначення в договорі-купівлі продажу автомобіля, укладеному в сервісному центрі МВС, ціни, яка не може бути нижчою за середньоринкову, прямо вказано також в пункті 14 Порядку.
При визначенні середньоринкової вартості транспортного засобу працівники сервісного центру МВС користуються власними калькуляторами та алгоритмами, що враховують родові характеристики автомобіля (марка, модель, рік випуску, об`єм двигуна тощо) і не враховують фактичний його стан. Саме у такий спосіб було визначено вказану в оспорюваному Договорі ціну у 885 265,00 грн.
Оскільки, як було роз`яснено сторонам, вказана ціна є базою для нарахування податків і зборів, тож її зменшення вимагало додаткових витрат (на отримання звіту про незалежну оцінку даного конкретного автомобіля та/або укладення нотаріально посвідченого договору), співставних із сумою податків, яку необхідно було сплатити, Боржник та Відповідач спільним рішенням погодилися вказати в Договорі запропоновану працівником сервісного центру ціну, однак одночасно уклали між собою додаткову угоду до вказаного Договору, в якій зменшили формально визначену ціну до реальної, тобто тієї, за яку автомобіль насправді було продано.
Як стверджує відповідач, автомобіль було відчужено за ціною, яка відповідала його фактичному стану. На підтвердження реальності ціни продажу до відзиву Відповідач додав: 1) нотаріально посвідчену заяву свідка - ОСОБА_2 , який станом на момент укладення оспорюваного Договору був одноособовим власником і одночасно директором Боржника; 2) пояснення, надані у відповідь на адвокатський запит представника Відповідача Товариством з обмеженою відповідальністю “Золотий Гейм” (попередня назва ТОВ “Гамма Імпекс”) стосовно технічного стану автомобіля на момент продажу; 3) фото - і відеоматеріали щодо стану автомобіля та його окремих вузлів; 4) оголошення про продаж автомобілів аналогічної моделі і року випуску з пробігом, навіть меншим за пробіг спірного автомобіля, за ціною, співставною із ціною продажу – як доказ того факту, що “середньоринкова” ціна, визначена за родовими ознаками, може істотно відрізнятися від реальної ринкової ціни транспортного засобу залежно від стану цього конкретного автомобіля (індивідуальні ознаки).
Ознайомившись з наявними в матеріалах справи наданими відповідачем доказами, враховуючи перебування спірного майна в заставі, що унеможливлювало його продаж без згоди заставодержателя, яку б боржник не отримав, не виконавши кредитні зобов`язання, судова колегія приймає до уваги наведені пояснення відповідача та погоджується з його доводами про те, що по факту оспорюваний Договір було укладено Боржником з прямою метою погасити зобов`язання перед кредитором (банком), який був заставодержателем спірного майна, а отже, згідно зі статтею 1 Закону України “Про заставу” мав переважне право на задоволення своїх вимог саме з вартості автомобіля.
Отже, колегія суддів констатує, що наведені обставини спростовують твердження ліквідатора як про безоплатність Договору, так і про його спрямованість на завдання шкоди кредиторам. 
Щодо доводів позивача про укладення оспорюваного договору із заінтересованою особою, судова колегія зазначає таке.
Статтею 1 КУзПБ визначено, що заінтересованими особами стосовно боржника є: юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює або протягом останніх трьох років здійснювала контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює або протягом останніх трьох років здійснював боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває або протягом останніх трьох років перебував під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство; особи, з якими чи на користь яких боржник вчиняв правочини з відчуження майна боржника, які не відповідають критеріям розумності (економічної доцільності, наявності ділової мети) та добросовісності; сторона фраудаторного правочину, вчиненого боржником, або правочину, який згідно із статтею 42 цього Кодексу визнано недійсним; а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, стосовно яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими. Для цілей цього Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому значенні, як і заінтересовані особи стосовно боржника. Кредитор є заінтересованим стосовно боржника також у разі, якщо він протягом шести місяців до дати відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або процедури превентивної реструктуризації прямо чи опосередковано набув право вимоги до боржника від кредитора, заінтересованого стосовно боржника.
Стверджуючи про наявність критерію “заінтересованості”, ліквідатор зазначає, що засновником та керівником ТОВ “ПС “ФАРМПРОМ” на момент укладання оскаржуваного Договору був ОСОБА_2 (до 16.09.2024 р.), який також є співзасновником Товариства з обмеженою відповідальністю “Консалтинговий центр Пектораль” (ЄДРПОУ: 44037726), співзасновником та керівником Товариства з обмеженою відповідальністю “ПОСУДАРЬ” (ЄДРПОУ: 39353909). Співзасновником цих же товариств є ОСОБА_1 (покупець за оскаржуваним Договором). ОСОБА_1 є також учасником Товариства з обмеженою відповідальністю “ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ ЕНЕРГОПРОМ” (ЄДРПОУ: 40884012), яка є основним контрагентом ТОВ “ПС “ФАРМПРОМ”.
Отже, як зазначає ліквідатор, ОСОБА_1 є бізнес-партнером ОСОБА_2 (засновник та керівник ТОВ “ПС “ФАРМПРОМ” на момент укладання оскаржуваного Договору).
З огляду на це, на переконання ліквідатора, оспорюваний договір укладено ТОВ “ПС “ФАРМПРОМ” із заінтересованою особою, що є однією з підстав для визнання правочину недійсним згідно з частиною другою статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
Проте, судова колегія вважає, що з наведених ліквідатором фактів не вбачається ознак заінтересованості в розумінні статті 1 КУзПБ, оскільки: відповідач і керівник (власник) боржника не є родичами; боржник не здійснює контролю над відповідачем; відповідач не є і не був ані власником, ані керівником, ані посадовою особою боржника; боржник і відповідач не перебувають під спільним контролем іншої особи. Сам по собі факт наявності іншого спільного бізнесу у відповідача та керівника (власника) боржника не робить відповідача заінтересованим щодо боржника.
Водночас, судова колегія зауважує, що сам лише факт укладання договору із заінтересованою особою, за відсутності порушення прав боржника та кредиторів, не може бути підставою для визнання цього договору недійсним згідно зі статтею 42 КУзПБ. 
Судова колегія вважає, що ліквідатором не наведено фактів, які б свідчили про порушення прав боржника або кредиторів внаслідок укладення оспорюваного договору, а також про те, що в результаті укладання цього договору боржник став неплатоспроможним, виконання зобов`язань перед кредиторами стало неможливим тощо.
На момент вчинення оспорюваного правочину стосовно боржника були відсутні виконавчі провадження за майновими вимогами інших кредиторів, натомість, була наявною заборгованість перед банком, яка через нарахування відсотків зростала щодня. В результаті виконання Договору цю заборгованість Боржником було погашено в повному обсязі.
Враховуючи наведене, відсутні підстави для визнання недійсним спірного правочину, як такого, що укладений боржником із заінтересованою особою та на шкоду кредиторам згідно зі статтею 42 КУзПБ.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.
Щодо ж фраудаторного правочину, як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм зловживання правом. 
Натомість, у спірних відносинах фактів настання для Боржника будь-яких негативних економічних наслідків внаслідок вчинення спірного правочину не вбачається, адже отримані кошти використані Боржником для погашення кредиту, продаж здійснений за ціною вищою за балансову та справедливою (ринковою), враховуючи стан спірного майна.
Крім цього, продаж майна боржника за вартістю нижче ніж ринкова не підставою для визнання недійсним спірного Договору за позовом ліквідатора.
За таких обставин, дії Боржника не можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та завдання шкоди кредиторам. 
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Стаття 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Тобто недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі. 
Проте, з наведеного вище вбачається, що Боржник, укладаючи Договір, вчиняв заходи щодо погашення заборгованості перед “забезпеченим” кредитором. А отже, наявність заборгованості за іншими, не обтяженими заставою майна Боржника, договорами не свідчить про те, що Боржник мав на меті уникнути погашення такої заборгованості.
Окрім цього, судова колегія звертає увагу, що відповідно до ст.ст. 14, 74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).
Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З метою кваліфікації оспорюваних правочинів, як фраудаторних та визнання їх недійсними позивач повинен довести: негативний вплив або порушення його майнових прав чи інтересів в момент вчинення правочину; його вчинення з метою зменшення майнових активів боржника чи збільшення кредиторських вимог - з чітким усвідомленням відповідних обставин на момент укладення оспорюваного договору (умисний характер таких дій); спричинення укладенням оспорюваного договору неплатоспроможності боржника; наявність причинно-наслідкового зв`язку між укладенням оспорюваного договору та неможливістю погасити вимоги кредиторів у межах справи про банкрутство повністю або частково.
Однак, судова колегія вважає, що жодної з вказаних ознак недійсності (фраудаторності) оспорюваного договору ліквідатором не доведено, отже відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 2341/2024/4751175 від 12.07.2024, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВА СПІЛКА “ФАРМПРОМ” та ОСОБА_1 , за яким відчужено транспортний засіб HYUNDAI SANTA FE, об`єм двигуна 2359 см.куб., 2016 року випуску, колір БІЛИЙ, № двиг. НОМЕР_2 , № шасі VIN-код/№ куз. НОМЕР_3 .
Щодо позовної вимоги про витребування у відповідача на користь боржника спірного майна, судова колегія зазначає наступне.
Так, у цій справі ліквідатор боржника, звертаючись до суду із заявою про захист порушених, на його думку, прав власності боржника, обрав такий спосіб захисту цього права як витребування майна з чужого незаконного володіння відповідно до статті 388 ЦК України.
Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Під час розгляду віндикаційного позову позивач має підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.
Однак, як встановлено судовою колегією під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, обставини, що мають наслідком визнання спірного договору недійсним в розумінні приписів статті 42 КУзПБ, у цій справі відсутні, відповідно відсутні і підстави для витребування спірного майна у відповідача на підставі статті 388 ЦК України.
Водночас, судова колегія зауважує, що відповідно до частин 1, 2 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Приписами ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України).
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
З урахуванням наведеного, судова колегія наголошує, що визнання недійсним оспорюваного договору та витребування спірного майна, без наявності беззаперечних підстав для цього, призведе до непропорційного втручання у право власності відповідача, проти чого застерігає як Верховний Суд, так і Європейський суд з прав людини.
Враховуючи усе вищенаведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, при цьому судом допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення Господарського суду Запорізької області від 19.08.2025 р. у цій справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 23 201,97 грн слід покласти на позивача.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 264, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.08.2025 р. у справі № 908/3197/24 (908/1981/25) – задовольнити.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 19.08.2025 р. у справі № 908/3197/24 (908/1981/25) – скасувати. 
Ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову – відмовити.
Судовий збір, сплачений за подання позову покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю “Промислова спілка “Фармпром”.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Промислова спілка “Фармпром” на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у сумі 23 201,97 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 22.06.2026 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко 

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя О.Г. Іванов