ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 червня 2026 року 	м.Суми	

Справа №591/9952/25 
Номер провадження 22-ц/816/2036/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Щербаченко М. В. (суддя-доповідач), Собини О. І. , Сізова Д. В. , розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖИ ФІНАНС» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 березня 2026 року ухваленого в м. Суми у складі судді Клименко А.Я., повний текст якого складений 03 березня 2026 року,
у цивільній справі за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
У серпні 2025 року ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖИ ФІНАНС» (далі – ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС») звернулося до суду з указаним позовом.
Позов мотивований тим, що 30.03.2016 між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» (далі – ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ») та ОСОБА_2 укладена угода № 200491527 щодо кредитування. Відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальниці у користування кредитні кошти в розмірі 13 661 грн 92 коп. зі встановленим строком користування з 30.03.2016 по 30.03.2018, а відповідачка зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
20.07.2020 ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» на підставі договору №7_БМ від 20.07.2020, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15 червня 2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», в тому числі і за зазначеним кредитним договором. ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідачка порушила умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та у визначений строк. Станом на 13.08.2025 загальний розмір заборгованості відповідачки перед позивачем за кредитним договором становить 36 509 грн 35 коп., з яких: 12 501 грн 92 коп. – заборгованість за кредитом; 24 007 грн 43 коп. – заборгованість за відсотками. Крім того, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України підлягають стягненню три проценти річних – 3282 грн 84 коп. та інфляційні втрати – 7983 грн 30 коп. 
Щодо строку позовної давності зазначає, що належність права вимоги за кредитними договорами, які є предметом договору відступлення права вимоги від 20.07.2020, укладеним між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та позивачем, було предметом спору у справі №910/11298/16, яка перебувала у провадженні Господарського суду міста Києва. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі № 910/11298/16, застосовано наслідки нікчемності договору факторингу від 19.05.2016 №1905, зокрема зобов`язано ТОВ «ФК «ПЛЕЯДА» передати ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», документи отримані ним від ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», згідно з договором факторингу від 19.05.2016 № 1905. Оригінали кредитних договорів були отримані позивачем лише на початку 2023 року в процесі примусового виконання вказаного вище рішення суду. Саме наявність тривалого судового спору стосовно приналежності права вимоги кредитору призвело до спливу встановленого законодавством загального строку позовної давності, в межах якого суд має право задовольнити позовні вимоги кредитора.
Посилаючись на указані обставини, просить поновити строк позовної давності для подання позову; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором № 200491527 від 30.03.2016 у загальному розмірі 47 775 грн 49 коп., яка складається з: суми заборгованості – 36 509 грн 35 коп., суми інфляційних втрат – 7983 грн 30 коп., суми 3% річних – 3282 грн 84 коп. та судові витрати. 
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності. Позивач не надав доказів здійснення платежів за період з 23 травня 2016 року (віднесення первісного кредитора до категорії неплатоспроможних) по вересень 2025 року. 
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
01 квітня 2026 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» через електроннийкабінет у підсистемі «Електронний суд» подало апеляційну скаргу в електронній формі, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 березня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оригінали кредитних договорів, щодо яких відступлено право вимоги відповідно до договору № 7_БМ від 20.07.2020, були отримані позивачем лише на початку 2023 року у процесі примусового виконання постанови Господарського суду міста Києва від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16. Саме наявність тривалого судового спору щодо приналежності права вимоги кредитору призвело до спливу встановленого законодавством загального строку позовної давності. Суд не дослідив належним чином долучені документи виконавчого провадження як один із доказів причини пропуску строку позовної давності. 
Крім того, зазначає, що кредитор звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості із ОСОБА_2 у строк, який згідно із законодавством продовжувався в силу дії нормативних актів, в тому числі, у зв`язку із встановленням карантинних обмежень через COVID-19. Вважає, що за таких обставин строк позовної давності має бути визнаний судом не пропущеним.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки – адвокат Борох В.М. просив рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 березня 2026 року залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом 01.09.2025, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Крім того, позивачем також не було надано належного розрахунку заявленої суми заборгованості, з чого було б можливо зробити висновок про наявність заборгованості, її період, чи сплачувались взагалі кошти відповідачкою та в яких сумах, за які періоди нараховувались відсотки за користування кредитом. Заявлена до стягнення сума основного боргу перевищує суму кредитного ліміту, відомості про зміну кредитного ліміту також відсутні. Інфляційні втрати та 3% річних на період часу після початку дії правового режиму воєнного стану стягненню не підлягають. Додаток № 1, в якому міститься реєстр позичальників, до договору № 7_БМ про відступлення права вимоги від 20.07.2020, укладеного з ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», суду не надано. Позивачем не надано первинних банківських документів, на підставі яких можна зробити висновок про використання чи погашення кредитних коштів та в якому розмірі. Крім того, право вимоги позивача до відповідачки належним чином не підтверджено.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
30.03.2016 між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та ОСОБА_2 укладений договір шляхом підписання відповідачкою заяви № 200491527, відповідно до умов якого остання отримала кредит на споживчі цілі в розмірі 13 661 грн 92 коп. на строк 730 днів з 30.03.2016 по 30.03.2018 зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,0001% річних та щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості 2,25%, починаючи з 13 місяця дії договору. Розмір щомісячного платежу 743 грн, останній платіж 741 грн, дата платежу 30 число кожного місяця.
Сплата платежів здійснюється згідно з Графіком платежів, який підписаний ОСОБА_2 . Всього за умовами указаного Графіку платежів у період з 30 квітня 2016 року по 30 березня 2018 року відповідачка повинна сплатити 17830 грн 60 коп., у тому числі 13661 грн 92 коп. тіла кредиту, 3688 грн 68 коп. комісії за обслуговування кредиту та 480 грн. 00 коп. за підтвердження проведення платежів та стану заборгованості за кредитом.
Крім того, 30.03.2020 відповідачка підписала довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту.
20.07.2020 ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», на підставі договору №7_БМ про відступлення права вимоги від 20.07.2020, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15 червня 2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ».
Відповідно до Додатку № 1 до Договору № 7-БМ про відступлення права вимоги від 20.07.2020 позивач набув право вимоги до відповідачки за кредитним договором №200491524 від 30.03.2016, загальний розмір заборгованості – 36 509 грн 35 коп., з яких: 12 501 грн 92 коп. – заборгованість за кредитом; 24 007 грн 43 коп. – заборгованість за відсотками.
За змістом позовної заяви заборгованість відповідачки за кредитним договором №200491527 станом на 13 серпня 2025 року становить 36 509 грн 35 коп., з яких 12 501 грн – заборгованість за кредитом; 24 007 грн 43 коп. – заборгованість за відсотками.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
У справі, яка переглядається, спір виник з приводу стягнення заборгованості за споживчим кредитом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість всіх заявлених позивачем позовних вимог про стягнення боргу за тілом кредиту, відсотками, 3 % річних та інфляційними втратами та застосував позовну давність стосовно всіх заявлених позовних вимог.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним критеріям оскаржуване судове рішення не відповідає з огляду на таке.
В апеляційній скарзі позивач вважав, що строк позовної давності не пропущений, оскільки у кредитора виникла підстава звернення до суду в момент, коли законодавством було передбачено продовження строку позовної давності у зв`язку із карантинними обмеженнями.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц).
Перш ніж оцінювати питання застосування позовної давності та перевіряти висновки місцевого суду у цьому контексті, апеляційному суду належить вирішити питання чи підлягає захисту право позивача шляхом стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у заявленому розмірі.
Висновки щодо вимог про стягнення боргу за тілом кредиту в сумі 12501 грн 92 коп.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
З матеріалів справи установлено, що кредитний договір № 200491527 між ПАТ«БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та ОСОБА_2 укладений30.03.2016 у письмовій формі та підписаний відповідачкою власноручним підписом. Сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, у тому числі щодо розміру кредиту (13661 грн 92 коп.), строку кредитування, порядку повернення кредиту та сплати інших складових частин його повної вартості шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до Графіку платежів.
Указаний договір відповідно до вимог статті 628 ЦК України є обов`язковим до виконання кредитором та позичальником. 
Факт укладення кредитного договору № 200491527 від 30 березня 2016 року та отримання кредитних коштів відповідачка в суді першої інстанції не заперечувала. 
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 № 334/3056/15).
Відповідачка, заперечуючи проти наданого позивачем розрахунку заборгованості, не надала суду першої інстанції свого контррозрахунку, який спростовує розмір заборгованості та/або її наявність. Не надала платіжні документи про сплату заявленого позивачем до стягнення боргу за тілом кредиту в сумі 12501 грн 92 коп., який не перевищує суму виданого кредиту (13661 грн 92 коп.), яка визначена у договорі. 
Отже, ОСОБА_2 не спростувала обставин отримання та використання нею кредитних коштів, а також розміру заборгованості, зазначеного в наданому позивачем розрахунку, який узгоджується зі змістом кредитного договору.
Необґрунтованими є доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що позивачем не доведено право вимоги до відповідача належним чином. 
За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
Апеляційний суд вважає, що наданий позивачем витяг трьох аркушів з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами, що є додатком №1 до Договору № 7_БМ про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року є належним доказом набуття позивачем права вимоги до відповідачки за кредитним договором № 200491527 від 30 березня 2016 року, відомості про який та розмір заборгованості на дату відступлення прав вимоги указані в Реєстрі під № 82853. Доводи відповідачки про неналежність такого доказу необґрунтовані. 
Крім того, набуття ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» 20.07.2020 права вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», на підставі договору №7_БМ про відступлення права вимоги від 20.07.2020, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15 червня 2020 року, підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ».
Отже, апеляційний суд резюмує, що позивачем доведено набуття права вимоги до відповідачки в частині вимог про стягнення тіла кредиту в розмірі 12501 грн 92 коп. за кредитним договором № 200491527 від 30 березня 2016 року, а відповідачкою не доведено виконання своїх зобов`язань за договором в цій частині, що є її процесуальним обов`язком. 
Оскільки позов в частині вимог про стягнення боргу за тілом кредиту є обґрунтованим, місцевий суд мав підстави вирішувати питання застосування позовної давності до цих вимог за заявою відповідачки.
Місцевий суд повністю відмовив у стягненні заборгованості за тілом кредиту у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.
Апеляційний суд не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на такі мотиви.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором (постанова Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).
У справі, яка переглядається кредитним договором № 200491527 від 30 березня 2016 року передбачено повернення кредиту та сплату комісії щомісячними платежами у розмірі 743 грн., останній платіж 741 грн 60 коп. 30 числа кожного місяця, починаючи з 30 квітня 2016 року по 30 березня 2018 року. 
Отже, місцевий суд повинен був визначати перебіг позовної давності щодо кожного платежу окремо, а не в цілому до всієї суми заборгованості.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, тому саме з цієї дати строк позовної давності, який не закінчився станом на 02 квітня 2020 року вважається продовженим по 30.06.2023 року включно, до якого на території України було установлено карантин.
Крім того, 24.02.2022 року Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні запроваджено воєнний стан, на період дії якого перебіг позовної давності від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року продовжено, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився до набрання чинності 04 вересня 2025 року Законом України №4434. 04 вересня 2025 року набрав чинності Закон № 4434, яким було виключено пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та відновлено перебіг строків позовної давності.
У справі, яка переглядається трирічний строк позовної давності за платежами строк яких настав до 30 березня 2017 року закінчився до 02 квітня 2020 року, а тому позивач звернувшись з позовом 31 серпня 2025 року з вимогами по тілу кредиту за платежами за період з 30 квітня 2016 по 30 березня 2017 року пропустив строк позовної давності.
Відповідно до Виписки по рахунку № НОМЕР_1 , що надана позивачем в електронному вигляді відображає проведені операції по кредитному договору від 30.03.2016 року, сплата комісії та погашення кредиту на суму 457 грн 00 коп. мало місце 03 квітня 2017 року, тобто до 30 березня 2017 року, що не перериває строку позовної давності по щомісячних платежах за період з 30 квітня 2016 по 30 березня 2017 року. Даних про здійснення відповідачкою інших платежів указана виписка не містить. 
Доводи позивача в обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності щодо того, що питання набуття ним права вимоги до відповідачки та інших боржників було предметом спору у справі №910/11298/16 апеляційний суд відхиляє, оскільки станом на момент укладення позивачем Договору факторингу від 20 липня 2020 року строк позовної давності по платежах за період з 30 квітня 2016 по 30 березня 2017 року вже закінчився. Набуваючи право на такі вимоги 20 липня 2020 року позивач вже був позбавлений можливості їх судового захисту.
Стосовно платежів за тілом кредиту визначених у Графіку до кредитного договору від 30 березня 2016 року за період з 30 квітня 2017 року по 30 березня 2018 року на суму 4985 грн 92 коп. (415 грн 61 коп. х 11 + 414 грн 21 коп.) позивачем не попущено строк позовної давності, оскільки станом на 02 квітня 2020 року строк позовної давності щодо цих вимог не закінчився, був продовжений законодавцем, а позивач звернувся до суду 31 серпня 2025 року, тобто до 04 вересня 2025 року, коли строк позовної давності відновив свій перебіг.
Отже, місцевий суд неповно установив обставини, які мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права та дійшов помилкового висновку про пропуск строку позовної давності щодо вимог за тілом кредиту в сумі 4985 грн 92 коп. за період з 30 квітня 2017 року по 30 березня 2018 року.
Позов в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 4985 грн 92 коп. є обґрунтованим і підлягає задоволенню, решта заборгованості за тілом кредиту стягненню з ОСОБА_2 не підлягає у зв`язку із пропуском позовної давності.
Висновки щодо вимог про стягнення боргу за відсотками в сумі 24007 грн 43 коп.
ОСОБА_2 заперечує проти заборгованості за відсотками, яка розрахована станом на 13.08.2025 року, при цьому строк дії кредитного договору був визначений до 30 березня 2018 року, що свідчить про те, що заборгованість нарахована поза межами строку кредитування.
Місцевий суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість цих вимог та як наслідок безпідставно відмовив у їх задоволенні через пропуск позовної давності, яка не підлягає застосуванню, оскільки права позивача в частині таких вимог не порушені і не підлягають захисту, виходячи з таких мотивів. 
Умовами кредитного договору № 200491527 від 30.03.2016 року, укладеного між ПАТ ПАТ«БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та ОСОБА_2 було передбачено, що розмір процентної ставки за кредитом становить 0,0001% річних.
Графіком платежів у колонці «проценти за користування кредитом (нараховуються на залишок заборгованості за кредитом)» сплата процентів як складової частини вартості кредиту не передбачена. До складу щомісячного платежу в сумі 743 грн 00 коп. включено лише суму тіла кредиту та комісії.
З огляду на зазначене позивач не довів наявність підстав для стягнення з відповідачки відсотків за користування кредитними коштами у заявленому розмірі.
Висновки щодо вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» просило стягнути з відповідачки збитки від інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором № 200491527 від 30.03.2016 у розмірі 7983 грн 30 коп. та три проценти річних у сумі 3282 грн 84 коп.
Водночас відповідно до доданих до позовної заяви розрахунків позивач надав розрахунки інфляційних втрат та трьох процентів річних, які не стосуються предмета спору. За наданими позивачем розрахунками проведено обрахування інфляційних втрат в сумі 6156 грн 12 коп. та трьох процентів річних на суму 2531 грн 48 коп. за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором № 200526794 від 11.05.2016 за період з 25.02.2019 по 23.02.2022 боржницею ОСОБА_3 , а не відповідачкою ОСОБА_2 за кредитним договором № 200491527 від 30.03.2016.
У наданих розрахунках інфляційних втрат та трьох процентів річних стосовно ОСОБА_4 наведено розрахунок суми трьох відсотків річних в розмірі 2531 грн. 48 коп. та 6156 грн 12 коп. інфляційних втрат, які відрізняються від сум, указаних у позовній заяві 3282 грн 84 грн та 7983 грн 30 коп. відповідно.
Матеріали справи свідчать про те, що позивач не вказав період прострочення виконання відповідачкою зобов`язань за кредитним договором № 200491527 від 30.03.2016, за який він просив стягнути з останньої на підставі частини другої статті 625 ЦК України інфляційні втрати та три проценти річних.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).
З урахуванням зазначеного та відсутністю у позовній заяві даних про період прострочення, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування заявлених до стягнення у позовній заяві сум 3282 грн 84 грн та 7983 грн 30 коп. або навести свій розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання відповідачкою зобов`язань за кредитним договором № 200491527 від 30.03.2016, оскільки це буде порушенням принципу диспозитивності, а тому указані вимоги задоволенню не підлягають.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки указаним позовним вимогам та безпідставно відмовив у їх задоволенні з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, які не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша статті 375 ЦПК України). Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача боргу в сумі 4985 грн 92 коп. за тілом кредиту.
Висновки суду щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, необхідно здійснити розподіл судових витрат. Зважаючи на те, що позов задоволено частково, необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача 251 грн 92 коп. (2422 грн. 40 коп. х 10,4%) судового збору, сплаченого за подання позову пропорційно до задоволених позовних вимог.
За подання апеляційної скарги позивач сплатив 3633 грн 60 коп. судового збору, тому, оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути за апеляційний перегляд судовий збір в сумі 377 грн 89 коп. пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.
Керуючись вимогами статей 141, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖИ ФІНАНС» задовольнити частково.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове.
Позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором №200491527 від 30 березня 2016 року за тілом кредиту у розмірі 4985 гривень 92 копійки.
Позов в частині інших вимог - залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДІДЖИ ФІНАНС» судові витрати зі сплати судового збору, понесені в суді першої інстанції в сумі 251 гривні 92 копійки та в суді апеляційної інстанції в сумі 377 гривні 89 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач  	М. В. Щербаченко	

Судді О. І. Собина 

Д. В. Сізов