Справа № 524/16277/24
Провадження №2/524/735/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2026 року Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., розглянув в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Департаменту ЖКГ Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання приватизації квартири частково недійсною, визнання права власності на частину квартири у порядку приватизації та спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту ЖКГ Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Волошиної Н.А. про визнання приватизації квартири частково недійсною, визнання права власності на частину квартири у порядку приватизації та спадкування.
В обґрунтування позову позивач вказувала, що 30.12.1986 року її батьки - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і вона ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ), отримали квартиру АДРЕСА_1 . Шлюб між батьками був розірваний 06.08.1987 року.
17 березня 1989 року її батько ОСОБА_4 уклав інший шлюб з ОСОБА_2 , від шлюбу з якою мав сина ОСОБА_3 .
У подальшому, між її матір`ю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було досягнуто згоди щодо визначення порядку користування спірною квартирою та здійснено поділ особового рахунку на двох осіб.
У 2003 році ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до органу приватизації із заявою про приватизацію частини квартири. У квітні 2015 року до органу приватизації із заявою про приватизацію частини квартири звернулися ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .
Після смерті матері, позивач дізналася, що КП «Квартирне управління» передав ОСОБА_5 та їй, позивачу, лише 1/5 частину квартири, тобто по 1/10 частині кожній. 
Позивач вважає свідоцтво про право власності на житло від 11.06.2015 року незаконним в частині визначення часток квартири, які мали бути передані ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у власність. Вважає, що після смерті матері вона мала успадкувати 3/10 частини квартири, а не 1/10 частину на яку отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Про порушене право вона дізналася лише після смерті матері.
Просила визнати частково недійсним свідоцтво про право власності б/н від 11.02.2003 року, видане УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради в частині передачі у власність в порядку приватизації квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розмірі по 1/5 частини цієї квартири кожному. Визнати частково недійсним свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 11.06.2015 року, видане УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради в частині визначення часток ОСОБА_5 та ОСОБА_7 по 1/10 частині заміть по 3/10 цієї квартири кожній. Визнати частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.2019 року, видане приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Волошиною Н.А. в частині визначення спадкової частки у розмірі 1/10 частини квартири АДРЕСА_2 замість 3/10 частини цієї квартири. Визнати за ОСОБА_7 в порядку приватизації право власності на 3/10 частини квартири АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_7 в порядку спадкування право власності на 3/10 частини квартири АДРЕСА_2 .
Ухвалою судді від 10 січня 2025 року позовна заява була залишена без руху.
15 січня 2025 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків та уточнена позовна заява.
Остаточно просила визнати частково недійсним свідоцтво про право власності б/н від 11.02.2003 року, видане УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради в частині передачі у власність в порядку приватизації квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розмірі по 1/5 частини цієї квартири кожному. Визнати частково недійсним свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 11.06.2015 року, видане УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради в частині визначення часток ОСОБА_5 та ОСОБА_7 по 1/10 частині заміть по 3/10 цієї квартири кожній. Визнати частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.2019 року, видане приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Волошиною Н.А. в частині визначення спадкової частки у розмірі 1/10 частини квартири АДРЕСА_3 замість 3/10 частини цієї квартири. Визнати за ОСОБА_7 в порядку приватизації право власності додатково на 1/5 частину квартири АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_7 в порядку спадкування право власності додатково на 1/5 частину квартири АДРЕСА_2 .
Ухвалою судді від 10 лютого 2025 року відкрито провадження у справі, залучено учасників, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
11 лютого 2025 року до суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.
19 лютого 2025 року до суду від відповідача – Департаменту УЖКГ Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області надійшов відзив на позовну заяву.
Вказували, що позивачем пропущено строк позовної давності за зверненням до суду. Щодо вимоги про визнання частково недійним свідоцтв про право власності вказали, що на момент видачі оскаржуваних свідоцтв було два окремі особові рахунки. З урахуванням поділу особових рахунків та зайнятих приміщень (кімнат), ОСОБА_2 першою подала документи до органу приватизації. Серед поданих документів була довідка КП «КГЖЕД № 16» про склад сім`ї, яка містила вичерпну інформацію необхідну для приватизації. У 2003 році приватизація частки квартири ОСОБА_2 здійснювалась у відповідності Положення про порядок передачі квартир (будинків), приміщень у гуртожитках у власність громадян від 15.09.1992 року. У 2015 році приватизація частки квартири ОСОБА_5 здійснювалась у відповідності Положення про порядок передачі квартир (будинків), приміщень у гуртожитках у власність громадян від 16.12.2009 року.
Звернули увагу, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Визнання частково недійсним свідоцтв про право власності в частині передачі частин квартири призведе до передачі частки цієї квартири до комунальної власності Кременчуцької міської територіальної громади. Дана вимога не є ефективним способом захисту порушеного права. Щодо вимоги про визнання за позивачем у порядку приватизації права власності у порядку приватизації на 3/10 частин квартири, то таке питання відноситься до виключної компетенції органів місцевого самоврядування і суд не може втручатися у дискреційні повноваження цього. Просили відмовити у задоволенні позову.
21 лютого 2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив Департаменту УЖКГ Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, що є повторення викладеного у позові.
25 лютого 2025 року до суду від Кременчуцької міської ради надійшов відзив на позовну заяву. Звернули увагу, що передача квартир у приватну власність відноситься до виключної компетенції органів місцевого самоврядування. Повторили у відзиві позицію Департаменту УЖКГ Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області щодо того, що визнання частково недійсним свідоцтв про право власності в частині передачі частин квартири призведе до передачі частки цієї квартири до комунальної власності Кременчуцької міської територіальної громади. Звернули уваги на пропуск строку позовної давності. Просили відмовити у задоволенні позову.
25 лютого 2025 року до суду від КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому звернули увагу на той факт, що позивач разом з її матір`ю 9 років не оскаржували рішення органу приватизації ні до УЖКГ, ні до суду. Позивач після смерті матері отримала свідоцтво про право на спадщину за законом 21.11.2019 року, дане свідоцтво не оскаржила. Просили відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою суду від 26 березня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду.
Ухвалою суду від 09 березня 2026 року витребувано від КП «Кременчуцьке «МБТІ», приватного нотаріуса Волошиної Н.А., КП «Квартирне управління» письмові докази у справі.
Ухвалою суду від 12 травня 2026 року позивачу було повернуто заяву про уточнення позовних вимог, яка була подана 14 квітня 2026 року.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 повторно не прибула. Надала суду чергову заяву по розгляд справи у її відсутності. Заявлений позов, з урахуванням поданого уточнення, підтримала та просила його задовольнити. Її представник ОСОБА_8 у судове засідання також не прибув з невідомих суду причин.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , їх представник ОСОБА_9 , котрі були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули повторно з невідомих суду причин, про причини неявки суд не повідомили, жодних заяв, клопотань до суду не подавали.
Представники відповідачів: Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Департаменту ЖКГ Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, адміністрації яких були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули повторно з невідомих суду причин. Департамент ЖКГ Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області просив справу розглядати без участі їх представника, відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позову заяву.
Третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Волошина Н.А. та керівництво третьої особи - КП «Кременчуцьке «МБТІ» просили справу розглядати без їх участі.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступне.
ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 до 06.08.1987 року. Від даного шлюбу мають дочку ОСОБА_10 .
30 грудня 1986 року ОСОБА_4 отримав на сім`ю з 3-х осіб, до складу якої входили він, дружина ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_11 ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Ордер було видано на підставі рішення міськвиконкому № 933 від 30.12.1986 року. 
Із наданих КП «Квартирне управління» копій приватизаційних справ на квартиру АДРЕСА_2 суд вбачає, що 17 листопада 2002 року до органу приватизації звернулася ОСОБА_2 із заявою про приватизацію 1 кімнати 2 (двома) члена сім`ї, нею та неповнолітній на той час сином ОСОБА_3 . До заяви було додано довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб («прописку»), за якою, вона, як квартиронаймач разом із сином займають 1 кімнату площею 11,8 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_4 . Її сусідами по квартирі у довідці були вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які займали у цій квартирі кімнату площею 17,9 кв.м.
Із інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно постає, що 11.02.2003 року УЖКГ виконкому Кременчуцької міської ради було видано свідоцтво про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 2/5 частки квартири АДРЕСА_4 . Форма власності вказано як спільна сумісна, що за відсутності будь-яких спорів між співвласниками означало, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить кожному по 1/5 частки даної квартири.
21 квітня 2015 року до органу приватизації звернулася ОСОБА_5 (мати позивача) із заявою про приватизацію 1 кімнати 2 (двома) членами сім`ї, яка складалася з неї та дочки ОСОБА_11 . До заяви була додана довідка про склад сім`ї та реєстрацію осіб, за якою, вона, як квартиронаймач разом із дочкою ОСОБА_7 займають 1 кімнату площею 17,9 кв.м. у квартирі спільного заселення АДРЕСА_4 . Її сусідами по квартирі у довідці була вказана ОСОБА_2 разом з родиною із 1 чол., які займали кімнату площею 11,8 кв.м.
11 червня 2015 року УЖКГ виконкому Кременчуцької міської ради видало свідоцтво про право власності на житло, за яким ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на праві власності належить кожній по 1/10 частки квартири АДРЕСА_4 . Форма власності спільна часткова. Тобто, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 кожній належить по 1/10 частки даної квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Згідно свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.11.2019 року, виданого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Волошиною Н.А., право власності на 1/10 частку квартири АДРЕСА_4 після смерті ОСОБА_5 отримала її дочка ОСОБА_11 .
Звертаючись до суду із позовом, позивач ОСОБА_12 вказала, що органом приватизації невірно було обраховано частки її та нині померлої матері у квартирі та замість 1/10 частки кожній, їм мали належати кожній по 3/10 частки у спірній квартирі. Просила визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 11.02.2003 року щодо передачі відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 2/5 частини спірної квартири. Визнати частково недійсним свідоцтва про право власності на житло від 11.06.2015 року в частині визначення часток ОСОБА_13 та ОСОБА_7 по 1/10 частини замість 3/10 частин спірної квартири. Визнати частково недійним свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.2019 року в частині спадкування нею 1/10 частини квартири замість 3/10 частин. Визнати за нею в порядку приватизації та спадкування право власності на 3/10 частини спірної квартири.
Надаючи оцінка зазначеному, суд виходить із наступного.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року зазначено, що приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 цього ж Закону, приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
Згідно з ч. 10 статті 8 цього ж Закону, приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації.
Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Положення № 396 встановлюють порядок передачі квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво.
Отже, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом МЖКГ N 396 від 16 грудня 2009 року, встановлено чіткий порядок передачі квартир в приватну власність.
Так, зокрема, наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого, оформити відповідне свідоцтво.
Згідно з ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та п. 13 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , діючи у власних інтересах на інтересах неповнолітнього на той час ОСОБА_3 , звернулася до органу приватизації із заявою про приватизацію 1 кімнати 2 (двома) члена сім`ї, нею та неповнолітнім на той час сином ОСОБА_3 .
Розглянувши заяву ОСОБА_2 орган приватизації правомірно ухвалив рішення (розпорядження) про видачу свідоцтва про право власності відповідачам на 2/5 частки у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_4 .
Згодом, орган приватизації, за дорученням КП «Квартирне управляння», розглядаючи заяву ОСОБА_5 про приватизацію нею 1 кімнати 2 (двома) члена сім`ї видав розпорядження № 596/4 від 11.06.2015 року про передачу ОСОБА_5 квартири у спільну часткову власність її та члена сім`ї у розмірі по 61/200 частки кожному, що фактично складає по 3/10 частки спірної квартири кожному.
На підставі розпорядження № 596/4 від 11.06.2015 року УЖКГ виконкому Кременчуцької міської ради 11.06.2015 року видало свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_7 по 1/10 частки кожній, замість 3/10 частки кожному (61/200:2 = 3/10), допустивши таким чином помилку.
Так, якщо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить кожному по 1/5 частки квартири, а всього 2/5 частки, то за арифметичним принципом ОСОБА_5 та ОСОБА_7 мало належати на двох 3/5 частки квартири, що складає по 3/10 частки кожній з них. Фактично орган приватизації не видав ОСОБА_5 та ОСОБА_12 правовстановлюючий документ на 1/5 частку спірної квартири.
Станом на день розгляду справи питання щодо виділення 1/5 частини квартири між співвласниками квартири не було вирішено, орган приватизації не видав розпорядження та правовстановлюючі документи на цю частку квартири як її співвласникам, або іншим особам.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права, особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.
За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).
Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес, якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем, якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Суд звертає увагу, що видане відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11.02.2003 року, згідно якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (на той час неповнолітньому) на праві спільної сумісної власності належить 2/5 частки квартири АДРЕСА_4 , прав позивача не порушує, адже частки в ньому були визначені правильно. 
Суд погоджується з доводами позивача щодо того, що у свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 11.05.2015 року частки ОСОБА_13 та ОСОБА_11 вказані невірно.
Внаслідок невірно вказаних у свідоцтві часток державним реєстратором в цій частині, було прийнято рішення про реєстрацію права власності за цими особами часток, що не відповідають розміру таких часток.
У постановах Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 917/927/17, від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19, від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17 (провадження № 61-38011св18), від 09 березня 2021 року у справі № 756/4120/16-ц (провадження № 61-7721св20) вказано, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, скасувати (визнати недійсним) свідоцтво про право власності на майно можливо тільки у разі визнання недійсним (незаконним) відповідного рішення, на підставі якого видано це свідоцтво.
З такими вимогами позивач не зверталася, як не зверталася із вимогами про скасування державної реєстрації права власності на частки у спільні частковій власності, без яких спір по суті не вирішити, а отже позивачем було обрано неефективний спосіб захисту.
Щодо вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.2019 року, суд звертає увагу на наступне.
Відповідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
При цьому, закон не дозволяє визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним.
Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності додатково на 1/5 частину спірної квартири в порядку приватизації та спадкування, суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За ст. 1223 ЦК право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Отже, правом на отримання спадщини наділені особи, визначені цивільним законодавством чи заповітом, які дотримались процедури отримання такої спадщини.
У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 752/3435/16, від 29.06.2022 у справі № 175/772/16-ц, від 27.07.2023 у справі № 296/8061/19 та інших.
Наведеним висновком підтверджується, що касаційний суд визначив належне коло відповідачів у справах про спадкування у залежності від наявності або ж відсутності інших спадкоємців (відмови, усунення від спадщини тощо). Так, у першому випадку належним відповідачем буде інший спадкоємиць (спадкоємці), а в іншому (другому) випадку - орган місцевого самоврядування.
Більш того, сторони це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.
Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).
При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача (висновок викладено в пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17).
Таким чином, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (п. 8.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Вочевидь, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Як слідує із обставин цієї справи та встановлено судом, позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину успадкувала 1/10 частину квартири АДРЕСА_4 . З даною часткою вона не згодна, оскільки орган приватизації первісно невірно вказав розміри часток саме у свідоцтві про право власності на житло та замість по 3/10 частки квартири у спільні частковій власності вказав за нею та померлою нині матір`ю по 1/10 частки. Інші спадкоємці, які б оспорювали вказане право відсутні. Тобто у цій частині правовідносин відсутній взагалі спір про спадкове майно.
Загалом, суд дійшов висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушених прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
При цьому суд звертає увагу на те, що позивач не зверталася до органу приватизації із заявою на видачу свідоцтва про право власності на 1/5 частину квартири, що не було до оформлено у ході приватизації позивачем та її матір`ю за життя останньої та з окремим самостійним позовом про визнання права власності на цю частку квартири відповідно до ст. 392 ЦК України.
Відповідачами - Департаментом ЖКГ Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, КП «Квартирне управління» у відзивах на позовну заяву було заявлено клопотання про застування строку позовної давності.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.
У справі, що є предметом розгляду, суд встановив, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного праву і саме з цієї підстави дійшов висновку щодо необхідності відмови у задоволенні позову, а тому не вбачається підстав для дослідження питання щодо дотримання позивачем позовної давності при зверненні з відповідним позовом.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд, враховує, що згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача.
Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.
Керуючись ст. 41 Конституції України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 15, 16, 1217, 1301 ЦК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 137, 141, 258, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України,

суд, -
У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Департаменту ЖКГ Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання приватизації квартири частково недійсною, визнання права власності на частину квартири у порядку приватизації та спадкування.
Повний текст рішення суду виготовлено 19 травня 2026 року.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту.
Рішення набирає законної сили у випадку закінчення строку подання апеляційної скарги або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя: