Справа № 585/252/26 
Номер провадження 22-ц/816/1920/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 травня 2026 року 	м.Суми	

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого Сізова Д.В. (суддя-доповідач), 
суддів Нестеренко М.В, Щербаченко М.В., 
з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,
у присутності представника позивача – адвоката Страшенко Анни Валеріївни, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Страшенко Анни Валеріївни
на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2026 року про залишення позовної заяви без розгляду (суддя Машина І.М.), постановлену у м. Ромни,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , 
про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
23 січня 2026 року представник ОСОБА_1 – адвокат Страшенко А.В. звернулася до суду із вказаним позовом, предметом якого є договір купівлі-продажу транспортного засобу від 20 грудня 2023 року, за яким відчужено об`єкт спільної сумісної власності подружжя – автомобіль DODGE CHARGER, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2019 року виготовлення.
Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2026 року вказану позовну заяву залишено без розгляду.
Залишаючи позов без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу пов`язані з правовідносинами щодо поділу спільного майна подружжя та мають розглядатися в межах іншої цивільної справи між тими самими сторонами, яка вже перебуває у провадженні суду, з тим самим предметом і підставами спору.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із вказаною ухвалою, сторона позивача оскаржила її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Вказує про неправильне застосуванням судом пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України, без належного встановлення передбачених законом умов для залишення позову без розгляду. Суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про тотожність спорів, не здійснивши повного та всебічного аналізу обов`язкових критеріїв, а саме: складу сторін, предмета та підстав позову у відповідних справах. Фактично суд обмежився формальним посиланням на наявність іншої справи між сторонами, не встановивши, чи є спори тотожними у розумінні процесуального закону. Такий підхід суперечить правовій природі пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України та призвів до необґрунтованого обмеження права позивача на судовий захист і доступ до правосуддя, гарантованих статтею 2 ЦПК України та статтею 55 Конституції України.
Зазначає, що у цій справі позивачем є ОСОБА_1 , відповідачем – ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 бере участь у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. У справі №591/11428/23, що розглядається Зарічним районним судом м. Суми позивачем є ОСОБА_3 , а відповідачем – ОСОБА_1 наведене свідчить, що склад сторін у зазначених правах є різним як за суб`єктним складом, так і за процесуальним статусом сторін. За відсутності повної ідентичності сторін відсутня одна з обов`язкових умов застосування пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України. 
Також відсутня тотожність предмета позову, так як закон вимагає збігу саме матеріально-правових вимог і способу захисту, а не формальної схожості об`єкта спору. У цій справі предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та застосування наслідків недійсності правочину. Натомість у справі №591/11428/23 предметом спору є поділ спільного майна подружжя та визначення грошової компенсації, що регулюється нормами сімейного права. Сам факт того, що в обох справах фігурує один і той самий транспортний засіб, не свідчить про тотожність предмета, оскільки він визначається характером вимог і правовими наслідками. 
Звертає увагу і на відсутність тотожності підстав позову, оскільки у цій справі підставами є обставини укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу представником за довіреністю з перевищенням повноважень і не в інтересах довірителя, а у справі №591/11428/23 підставами є сімейно-правові обставини: перебування сторін у шлюбі, набуття майна під час шлюбу та застосування режиму спільної сумісної власності. 
У цілому між справами №591/11428/23 та №585/252/26 відсутня одночасна тотожність сторін, предмета і підстав, а наявне лише часткове співпадіння окремих елементів. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подано.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
У грудні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до Зарічного районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину та поділ майна подружжя. Серед заявленого до поділу майна подружжя і легковий автомобіль марки DODGE, модель, модифікація: CHARGER, ідентифікаційний номер (VIN): НОМЕР_1 (справа №591/11428/23) (а.с. 12-17).
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 30 жовтня 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину та поділ спільного майна подружжя роз`єднано на дві окремі справи: одна - про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину (№591/11428/23); друга - про поділ спільного майна подружжя (№591/12356/25). 
23 січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Роменського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину. Предметом спору є договір купівлі-продажу транспортного засобу від 20 грудня 2023 року, за яким відчужено об`єкт спільної сумісної власності подружжя – автомобіль DODGE CHARGER, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який позивач вважає об`єктом спільної сумісної із ОСОБА_3 власності подружжя.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частин 1, 2 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Статтею 4 ЦПК України кожному гарантується право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Сторони – це особи (фізичні, юридичні), які набувають із пред`явленням позову певного процесуального статусу, зокрема позивач – особа яка звертається до суду з метою поновлення свого порушеного права, встановлення та визнання права, відповідач – особа, яка, зокрема зазначене право не визнає.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову – це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Підстава позову – це фактичні обставини (юридичні факти), на яких ґрунтується вимога позивача та з наявністю або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами.
У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 146/318/20 (провадження № 61-11374св20) зроблено висновок, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Необхідна наявність водночас трьох складових: тотожних сторін спору; тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
Приписи пунктів 4, 11 частини першої статті 257 ЦПК України направлені на виключення випадків одночасного розгляду декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.
Залишення позову без розгляду у цьому разі можливе лише за умови, що позов у справі, яка перебуває у провадженні цього чи іншого суду, є тотожним щодо позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема залишати позов без розгляду.
Проте зазначених вимог суд першої інстанції не врахував та зробив помилковий висновок про наявність підстав для залишення позову без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 статті 257 ЦПК України.
У справі, що розглядається Зарічним районним судом м. Суми, позивачем є ОСОБА_3 , відповідачем – ОСОБА_1 . Водночас у справі, що переглядається позивачем є ОСОБА_1 , відповідачем – ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 залучена до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Відповідно до статті 53 ЦПК України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не є стороною у справі, а її процесуальний статус є відмінним від статусу позивача чи відповідача. Така особа не визначає предмет позову та не формує обсяг позовних вимог.
Отже, склад учасників у зазначених справах є різним як за суб`єктним складом, так і за їх процесуальним статусом. Процесуальна тотожність сторін передбачає повне співпадіння осіб саме у статусі позивача та відповідача. 
Вирішуючи питання щодо наявності тотожності предмета позову, апеляційний суд виходить із того, що відповідно до вимог процесуального закону визначальною є саме тотожність матеріально-правових вимог та способу судового захисту, а не окремих фактичних обставин чи об`єктів спору.
Так, у цій справі предметом позову є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу із застосуванням правових наслідків недійсності правочину, тобто спір виник у площині цивільно-правового регулювання дійсності правочинів.
У справі № 591/12356/25 предметом спору є поділ спільного майна подружжя та визначення грошової компенсації вартості відчуженого майна, що регулюється нормами сімейного законодавства та спрямоване на захист майнових прав подружжя.
Отже, незважаючи на те, що в обох справах об`єктом спору є один і той самий транспортний засіб, це саме по собі не свідчить про тотожність предмета позову, оскільки він визначається характером заявленої матеріально-правової вимоги та правовими наслідками, на досягнення яких спрямоване звернення до суду.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність тотожності предмета позову у вказаних справах, що виключає підстави для застосування відповідних процесуальних наслідків.
Колегія суддів також дійшла висновку про відсутність тотожності підстав позову у вказаних справах.
Під підставами позову у розумінні цивільного процесуального закону слід розуміти сукупність юридичних фактів та норм матеріального права, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Так, у справі № 585/252/26 підставами позову є обставини, пов`язані з укладенням договору купівлі-продажу транспортного засобу представником із перевищенням наданих повноважень та не в інтересах довірителя, що зумовлює необхідність їх правової оцінки відповідно до норм ЦК України, які регулюють дійсність правочинів та відносини представництва.
У справі № 591/12356/25 підставами позову є обставини, пов`язані з перебуванням сторін у шлюбі, набуттям майна у період шлюбу та застосуванням правового режиму спільної сумісної власності подружжя відповідно до норм СК України. При цьому у межах розгляду зазначеної справи питання дійсності договору купівлі-продажу транспортного засобу як самостійного правочину не становить предмета судового розгляду, а обставина відчуження такого майна враховується лише при визначенні складу спільного майна подружжя або розміру грошової компенсації.
Таким чином, у наведених справах підлягають встановленню різні юридичні факти, застосовуються різні норми матеріального права та настають різні правові наслідки.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що у справах № 585/252/26 та № 591/12356/25 відсутня одночасна тотожність сторін, предмета та підстав позову, яка є необхідною умовою для застосування пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За результатами апеляційного перегляду, встановивши, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, апеляційний суд дійшов висновку про скасування ухвали суду та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Висновки суду щодо судових витрат
Питання розподілу судових витрат, зокрема і за апеляційний перегляд ухвали, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 367-369, 374-376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Страшенко Анни Валеріївни задовольнити.
Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2026 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повна постанова складена «05» травня 2026 року.

Головуючий (суддя-доповідач) Д.В. Сізов 

Судді М.В. Нестеренко 

М.В. Щербаченко