ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/24041/24 пров. № А/857/14466/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	
за участю секретаря судового засідання Вовка А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року у справі № 380/24041/24 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-торгове підприємство "ВСЕСМАК" до Головного управління ДПС у Львівській області про скасування повідомлення - рішення,

місце ухвалення судового рішення 	м.Львів	
Розгляд справи здійснено за правилами	загального позовного провадження	
суддя у І інстанції	Грень Н.М.	
дата складання повного тексту рішення	30 січня 2026 року	
ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року у справі № 380/24041/24 задоволено адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю ВПТ "ВСЕСМАК" (далі – позивач, платник податків, ТОВ ВПТ "ВСЕСМАК").
Визнано протиправними і скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області (далі – ГУ ДПС у Львівській області): від 11.11.2024 № 48629/13-01-07-06, від 11.11.2024 № 48628/13-01-07-06, від 11.11.2024 № 48633/13-01-07-06, від 11.11.2024 № 48636/13-01-07-06.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (ЄДРПОУ 43968090) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгове підприємство «Всесмак» (ЄДРПОУ 39789864) судовий збір у сумі 30 280 (тридцять тисяч двісті вісімдесят) гривень 00 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В доводах апеляційної скарги вказує, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції вказуючи, що операції з придбання молочної продукції у позивача суб`єктами підприємницької діяльності (ФОП) є безтоварними через відсутність у них належних матеріальних та трудових ресурсів для провадження такого виду діяльності, а отже кошти що надійшли на розрахунковий рахунок від вказаних підприємців слід розцінювати як безповоротну фінансову допомогу в загальній сумі 31 119 236,66 грн.
Окрім вказаного відповідач зазначає, що в ході проведення перевірки встановлено придбання ТОВ ВТП «ВСЕСМАК» основного засобу («Автомобіль Porsche Cayenne 9YB») невиробничого призначення, обсягом без урахування ПДВ у розмірі 3 543 549,17 грн. (ПДВ 708 709,83 грн.). До перевірки було надано лише наказ від 06.09.2022 року про закріплення автомобіля Porsche Cayenne 9YB за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та шляхові листи невстановленої форми. Однак, ні актів списання пального, ні актів звірки товарів та наданих послуг на АЗС по вказаному транспортному засобу представлено не було. Як наслідок стверджує, що вказане не може бути і належним доказом використання такого автомобіля в господарській діяльності.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. 
Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.
В судовому засіданні представник відповідача Качмарик Г.В. надала пояснення та підтримала доводи апеляційної скарги. Представники позивача Горбань Р.С., Коник П.В. в судовому засіданні надали пояснення та заперечили проти доводів апеляційної скарги. 

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи спростовані, встановлені відповідачем в акті перевірки обставини:
про безтоварність господарських операцій, відсутності ділової мети в проведенні господарських операцій з огляду на ціну товару, який постачався ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_7 , ФОП ОСОБА_8 , ФОП ОСОБА_9 , ФОП ОСОБА_10 ;
що грошові кошти, отримані позивачем від перелічених ФОП є безповоротною фінансовою допомогою, на суму якої у зазначених податкових періодах позивач занизив дохід.
Також суд дійшов висновку, що нарахування позивачем прискореної амортизації по автомобілю «Porsche Cayenne 9YА» д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 здійснено в межах чинних норм податкового законодавства у зв`язку з чим, позивачем не було порушено вимоги П(С)БО 16 «Витрати», п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, пп.138.3.3 п.138.3 ст.138 Податкового кодексу України в частині заниження фінансовий результату, що враховується при визначенні об`єкта оподаткування на 3 124 386.30 грн (первісна вартість автомобіля) в тому числі за 2022 рік на 446 340.90 грн, за 2023 рік на 1 785 363.60 грн, за І півріччя 2024 рік на 892 681.80 грн, позаяк на підтвердження використання у господарській діяльності позивача до позовної заяви долучено подорожні листи а також акт звірки товарів та наданих послуг на АЗС за період з 01.09.2022 по 31.10.2024.
Крім того суд першої інстанції вказав, що у контексті пп. 138.3.2 п. 138.3 ст. 138 ПК України невиробничими основними засобами вважаються основні засоби, які не використовуються в господарській діяльності платника податків. Однак суд встановив, що у власності ТОВ ВТП «ВСЕСМАК» перебуває транспортний засіб Автомобіль Porsche Cayenne 9YА» д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , зареєстровано за позивачем 07.09.2022, перша реєстрація – 07.09.2022. Відповідно до наказу ТОВ ВТП «ВСЕСМАК» від 06.09.2022 про закріплення автотранспорту з метою збільшення обсягів торгівлі, залучення нових ринків збуту, пошуку нових постачальників та укладення договорів на постачання товару, автомобіль ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 було закріплено за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . На підтвердження використання вищезгаданого автомобіля у господарській діяльності позивача до позовної заяви долучив подорожні листи, а також акт звірки товарів та наданих послуг на АЗС за період з 01.09.2022 по 31.10.2024. Як наслідок суд встановив, що транспортний засіб Автомобіль Porsche Cayenne 9YА» д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 є основним засобом, тобто матеріальним активом, які використовуються позивачем у господарській діяльності. 
Відтак оскаржувані ППР, винесені протиправно.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі наказу ГУ ДПС в Львівській області від 09.09.2024 №4795-ПП та направлень на перевірку №10605, 10606, 10607, 10608, 10609, 10610 від 24.09.2024 в період з 24.09.2024 по 14.10.2024 працівниками відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ ВПТ «ВСЕСМАК» щодо дотримання податкового законодавства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.04.2015 по 30.06.2024, єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.04.2018 по 30.06.2028. 
Перевірка проводилась у період з 24.09.2024 по 14.10.2024. Термін проведення перевірки продовжувався з 08.09.2024 на 5 днів на підставі наказу від 04.10.2024 №5335-ПС. 
За результатами проведеної перевірки встановлено порушення позивачем:
1) П(С)БО 16 «Витрати», п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.п.138.3.3 п.138.3 ст.138 Податкового кодексу, в результаті чого підприємством: - завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за 1 півріччя 2024 року на суму 11 618 300 грн. - занижено податок на прибуток, що підлягає сплаті до Державного бюджету України, всього на суму 4 072 538 грн. 
2) п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п.198.5, ст.198 Податкового кодексу, в результаті чого завищено податкові зобов`язання з ПДВ на загальну суму 5 367 458 гри. та занижено (не нараховано) податкові зобов`язання з ПДВ на загальну суму 6 076 168 грн., що вплинуло на заниження позитивного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (р.18) всього на 708 710 грн. 
3) п.201.10 ст.201 Податкового кодексу, встановлено відсутність реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкових накладних при здійсненні операцій відповідно до абзацу «г» п.198.5 ст.198 Податкового кодексу.
4) п.51.1 ст.51, «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу, несвоєчасне подання Податкового розрахунку за формою 4-ДФ за П кв.2021 року. 
5) п.4 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №464-VI (із змінами і доповненнями), несвоєчасне подання звіту по єдиному внеску за березень 2018 року.
За результатами перевірки складено акт від 21 жовтня 2024 року №44230/13-01-14-06/39789864.
За висновками акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 11.11.2024: 
- форми «Р» № 48629/13-01-07-06 збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 5008905.25 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням – 4072558,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 936 347,25 грн; 
- форми «Р» № 48628/13-01-07-06 збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 885887.50 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням – 708,710.00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) – 177,177.50 грн;
- форми «П» № 48633/13-01-07-06 про завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 11618 300.00 грн 
- форми «ПН» № 48636/13-01-07-06 про застосування 3400.00 грн штрафної санкції, за платежем Податок на додану вартість і вироблених в Україні товарів (робіт, послуг).
Не погоджуючись з висновками, викладеним в ППР на підставі акту перевірки № 21 жовтня 2024 року №44230/13-01-14-06/39789864, про сплату грошових зобов`язань, позивач вирішив звернувся з цим позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
І. Щодо доводів апеляційної скарги, які стосуються податкових повідомлень-рішень:
- від 11.11.2024 форми «П» № 48633/13-01-07-06 про завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 11 618 300.00 грн,
- від 11.11.2024 форми «Р» № 48629/13-01-07-06, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 5 008 905.25 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням – 4072558,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 936 347,25 грн, то колегія суддів встановила наступне.
Названі податкові повідомлення – рішення винесені внаслідок встановленого порушення положень П(С)БО 15 «Дохід», П(С)БО 16 «Вирати», п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу, в результаті чого позивачем завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за 1 півріччя 2024 року на суму 11 618 300 грн та заниження податку на прибуток, що підлягає сплаті до Державного бюджету України, всього на суму 4 072 538 грн.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. 
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. 
Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень(стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу. 
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, тов цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку)
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV (далі Закон 996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. 
Статтею 1 Закону Закон 996-XIV наведено основні поняття такі як: 
господарська операція – дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (абзац п`ятий);
активи – ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому (абзац другий); 
доходи – збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників) (абзац шістнадцятий). 
Статтею 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються, зокрема на таких принципах: 
повне висвітлення - фінансова звітність повинна містити всю інформацію про фактичні та потенційні наслідки господарських операцій та подій, здатних вплинути на рішення, що приймаються на її основі (абзац другий); 
превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (абзац сьомий). 
Також аналогічні норми містить Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.02.2013 за №336/22868, (далі – П(С)БО 1) яким визначаються мета, склад і принципи підготовки фінансової звітності та вимоги до визнання і розкриття її елементів. 
Відповідно до п.3 розділу ІІІ П(С)БО 1 фінансова звітність повинна бути достовірною (правдивою). 
Відповідно до п.5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 14.12.1999 за №860/4153 (далі П(С)БО 15), дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. Відповідно до п. 7 П(С)БО 15 доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: 
а) дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); 
б) інші операційні доходи;
в) фінансові доходи; 
г) інші доходи. 
Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. 
Згідно з нормами п.п. 134.1.1 п. 134.1. ст. 134 Податкового кодексу України (далі – Кодекс) при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток підприємств враховується фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток), зазначений у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.
Визначення доходів наведено у п.п.14.1.56 п.14.1 ст.14 ПК України, а саме доходи загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.
Згідно з пунктом 135.1 статті 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: 
доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; 
інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу. 
Пункт 135.2 статті 135 ПК України встановлює, що доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Відповідно до підпунктів 135.5.4 та 135.5.5 пункту 135 статті 135 ПК України інші доходи, зокрема, включають: суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи. 
За визначенням підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статі 14 ПК України фінансовою допомогою є фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі. Безповоротна фінансова допомога - це: 
сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; 
сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; 
сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; 
основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних); 
сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.
Відповідно до п.п.14.1.202 п.14.1 ст.14 ПК України, продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію, незалежно від строків її надання, а також операцій з безоплатного надання товарів. 
Статтею 3 Господарського кодексу України від 16 січня 2003 року № 436-IV передбачено, що під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. 
Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва – підприємцями. 
Дослідивши матеріали справи апеляційним судом установлено, що зміст виявленого порушення полягає в тому, що відповідачем в ході проведеної перевірки, результати якої відображені у акті №44230/13-01-14-06/ НОМЕР_3 від 21.10.2024 року, встановлено отримання коштів, перерахування яких не пов`язано з постачанням товарів від: ФОП ОСОБА_5 у загальній сумі 10 355 600 грн; ФОП ОСОБА_6 у загальній сумі 5 365 565,11 грн; ФОП ОСОБА_7 у загальній сумі 3 150 114,48 грн; ФОП ОСОБА_8  у загальній сумі 2 808 543,35 грн; ФОП ОСОБА_9 у загальній сумі 1 685 413,72 грн; ФОП ОСОБА_10 у загальній сумі 750000; ФОП ОСОБА_1  у загальній сумі 100 000грн.; ФОП ОСОБА_11 у загальній сумі 6 904 000 грн.
Зокрема, перевіркою повноти декларування показників рядка 02 Декларацій «Фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток), визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності» за період з 01.04.2018 по 30.06.2024 встановлено його заниження на 31 119 237 грн за рахунок не включення до складу доходу отриманих коштів (кваліфікованих відповідачем як безповоротна фінансова допомога) від фізичних осіб – підприємців, позаяк в ході проведеної перевірки за результатом аналізу податкової звітності контрагентів позивача ФОП відповідач дійшов висновку, що фактичного постачанням товарів таким фізичним особам підприємцям не відбувалося, таким чином позивач визнав операції з постачання позивачем товару до перелічених ФОП – безтоварними.
Підставою для ухвалення такого висновку податкового органу слугувала податкова інформація стосовно податкової звітності названих нижче ФОП, які на переконання відповідача не володіли достатніми трудовими та виробничими ресурсами, необхідними для провадження такого виду діяльності.
Так з матеріалів справи убачається, що в охопленому перевіркою періоді позивач мав господарські взаємовідносини щодо реалізації продуктів харчування з наступними контрагентами: - ФОП ОСОБА_12 (договір купівлі-продажу від 05.08.2022 №40 ВС 2022);- ФОП ОСОБА_11 (договір купівлі-продажу від 01.10.2023 № 57ВС2023);- ФОП ОСОБА_13 (договір купівлі-продажу від 14.01.2021 №1405);- ФОП ОСОБА_14 (договір купівлі-продажу від 14.01.2021 №1406);- ФОП ОСОБА_15 (договір купівлі-продажу від 14.01.2021 №1406);- ФОП ОСОБА_2 (договір купівлі-продажу від 24.06.2022 №28ВС2022);- ФОП ОСОБА_16 (договір купівлі-продажу від 01.08.2023 №01/08);- ФОП ОСОБА_1 (договір купівлі-продажу від 01.10.2021 №01/10), які позивача вважає безтоварними.
Згідно з вказаними договорами (які є ідентичними за змістом), постачальник (ТОВ ВПТ "ВСЕСМАК") зобов`язувався передати у власність перелічених покупців товар, а останні зобов`язувалися прийняти товар та сплатити його вартість. 
Предметом зазначених договорів була реалізація молочних продуктів харчування (продукт молоковмісний сирний (стандарт), тверді сири та кисломолочні, масло, бринза та інші моловмісні продукти). 
Відповідно до умов укладеного договору (п.4.3) доставка товару мала здійснюватися силами, засобами та за рахунок продавця (Позивача у цій справі) у місце, визначене покупцем (якими є названі вище ФОП).
Згідно пояснень позивача перелічені суб`єкти підприємницької діяльності – фізичні особи з якими позивач мав господарські правовідносини (надалі іменовано – ФОП) купували товар у позивача та здійснювали його подальший перепродаж.
Надаючи оцінку фактичним обставинам справи, стосовно укладених позивачем договорів купівлі- продажу з названими вище ФОП та враховуючи пояснення сторін спору, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 6, 627 ЦКУ сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов. Законодавство не зобов`язує суб`єкта господарювання використовувати виключно агентські чи комісійні договори для просування товарів. Вибір моделі здійснення господарської діяльності щодо так названого посередництва у формі дистрибуції (перепродажу) є законним правом підприємця.
Дилерство/Дистрибуція — це форма торговельного посередництва, де прибуток (винагорода) формується не у вигляді фіксованого відсотка, а у вигляді торговельної маржі (різниці між ціною закупівлі та ціною продажу). Юридично це реалізується через договори купівлі-продажу або поставки.
Отож суть господарських правовідносин з придбання ФОП у позивача молочної продукції та подальшого перепродажу фактично зводиться до комерційного дилерства — діяльності від власного імені та за власний рахунок (метою якого є отримання підприємцями маржі).
Як правило (дистриб`ютор, посередник) купує товар лише тоді, коли вже має на прикметі покупця, що не змінює юридичної природи укладених договорів купівлі-продажу.
Апеляційний суд враховує, що закон не обмежує ФОП у виборі методу отримання доходу. Якщо ФОП бере на себе ризики власника товару (навіть на короткий час), він має повне право використовувати договори купівлі-продажу. Це класична модель дистрибуції, яка є різновидом господарської діяльності згідно зі ст. 263 ГКУ (щодо господарсько-торговельної діяльності).
Отож суть господарських правовідносин названих ФОП фактично зводиться до інтелектуально-організаційного посередництва. Роллю якого є менеджмент, а не фізична праця.
При цьому суд зазначає, що Податковий кодекс України не забороняє купувати товар з метою його миттєвого перепродажу суть якого полягає, як в отриманні ФОП товару на свій склад, так і безпосередньої можливості перепродажу такого товару ФОП без поміщення на свій склад за методом транзитної доставки такого товару від продавця через перевізника і передачі його покупцю, оформлюючи відповідні накладні.
Повертаючись до суті спірних правовідносин, апеляційний суд враховує, що юридичного терміну «безтоварна операція» у законодавстві України немає.
Однак за загальними ознаками безтоварна (нереальна) операція — це господарська операція, оформлена документально (акти, накладні, рахунки), але яка реально не відбулася. Вона не передбачає руху товарів, надання послуг чи виконання робіт, а лише відображається в бухгалтерському та податковому обліку, найчастіше для зменшення об`єкта оподаткування
Основними ознаками безтоварної операції є :
відсутність руху активів, тобто товар не відвантажувався, послуги не надавались, не відбулося змін у власному капіталі;
фіктивність, тобто документальне оформлення полягає лише в тому, документи оформлені, але не підтверджують реального господарського факту.
податкова мета, яка полягає у наявності наміру незаконного формування податкового кредиту з ПДВ або зменшення податку на прибуток, та застосовування інших податкових преференцій платниками.
Стосовно доводів скаржника з приводу того, що перелічені операції є безтоварними через відсутність у названих вище ФОП належної кількості матеріальних (виробничих) та трудових ресурсів (для провадження вказаного виду діяльності), то з акту перевірки та пояснень представника відповідача убачається, що відсутність таких ресурсів встановлено відповідачем виключно за даними податкової інформації, якою володів відповідач у формі податкової звітності обумовлених ФОП, з якої не вбачається лише виплата доходу працівникам, або особам найнятим за цивільно -правовими угодами.
Колегія суддів зазначає, що для моделі транзитної торгівлі (дропшипінг, дилерство), де товар не заїжджає на склад ФОП, вимога податкового органу щодо великої кількості штатного персоналу є необґрунтованою, позаяк законодавство не встановлює мінімальної кількості працівників для ведення такої торговельної діяльності. 
Якщо бізнес-процес організований так, що ФОП самостійно знаходить постачальника та покупця укладає договори (в тому числі і через ЕЦП/КЕП); контролює оплати та рух документів; замовляє транспорт у стороннього перевізника, чи придбає товар на умовах доставки товару продавцем у місце визначене ФОП (покупцем)
— то самого ФОП є цілком достатньо для такого виду операцій. 
Крім того, ФОП мають право залучати сторонні організації для надання їм відповідних послуг пов`язаних з подальшою реалізацією такого товару і в такому разі трудові ресурси (водії, вантажники, комірники, тощо) — це персонал залучених контрагентів, а не ФОП, про який він зобов`язаний подавати звітність до формі 4ДФ до податкового органу.
Однак вказаних обставин відповідач не урахував, позаяк обмежився виключно відомостями взятими з наявної податкової звітності ( а зокрема податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску (4 ДФ) та деклараціями з єдиного податку, поданими ФОП).
При цьому відповідач не привів обґрунтованого розрахунку та відомостей щодо необхідної кількості трудових ресурсів для провадження названої вище господарської діяльності по кожному із обумовлених ФОП з урахуванням об`ємів поставок та часового проміжку їх діяльності. 
Також відповідач в супереч наявним у нього повноваженням не витребував від контрагентів позивача ( названих ФОП) відомостей з приводу того за рахунок яких трудових та виробничих ресурсів здійснюється ними господарська діяльність з перепродажу товару придбаного у позивача. 
Як наслідок відповідач не обґрунтував та не довів належними доказами та розрахунками обставин з приводу того, що:
- переліченими контрагентами позивача не залучалися сторонні підприємства та організації для надання, їм відповідних послуг пов`язаних з подальшою реалізацією названого вище товару (зберігання, складування навантаження, розвантаження, переміщення, тощо), адже вказане не є предметом відображення у звітності 4ДФ та в декларації з єдиного податку ФОП;
- відповідний ФОП у складі наявних у нього трудових ресурсів від 1 до 2 осіб не міг забезпечити організацію торгівельної діяльності з придбання у позивача товару та подальшого його перепродажу іншим особам. 
Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (КАСУ) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.
Згідно ст. КАС достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 76 КАС установлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Підсумовуючи викладене апеляційний суд зазначає, що доводи податкового органу щодо неможливості здійснення переліченими вище ФОП господарської діяльності з придбання у позивача товару та подальшого його перепродажу іншим особам (через відсутність трудових та виробничих ресурсів) є такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях відповідача та не підтверджені жодними достовірними та достатніми доказами належно встановленими, а відтак є передчасними та не доведеними. 
При цьому суд звертає увагу, що наявна у відповідача податкова інформація у вигляді податкового розрахунку 4 ДФ (відображає відомості щодо виплати доходу виключно фізичним особам), а декларація платника єдиного податку (відображає лише доходи) при цьому не розкриваючи змісту відомостей стосовно використання ФОП ресурсів сторонніх підприємств та організацій за окремими господарськими договорами з метою організації господарської діяльності з купівлі та перепродажу товарів. Вказані відомості могли бути здобуті податковим органом шляхом їх витребування від названих контрагентів, або шляхом проведення зустрічної відповідної перевірки таких, що в даному випадку відповідачем не було здійснено.
Верховний Суд неодноразово в своїх постановах наголошував, що податкова інформація не є безумовною підставою для висновків про нездійснення господарських операції. Позаяк, податкова інформація носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону і сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень. Процес аналізу інформаційних баз даних ДПС України є формальним рівнем податкового контролю. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 07.12.2023 року у справі №420/13363/21.
Крім того Верховний Суд неодноразово висловлювавсь про те, що розглядаючи категорію спорів, де під сумнів ставиться реальність господарських операцій платника податків та обґрунтованість отриманої податкової вигоди, суди повинні ретельно досліджувати первинні документи за спірними операціями й детально перевіряти фактичні обставини таких операцій у взаємозв`язку із наявними первинними документами платника податків, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Ні наявна у контролюючого органу податкова інформація, ні відсутність у контрагентів достатньої кількості основних засобів та трудових ресурсів самостійно дійсно не є достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. 
Така позиція узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 15.03.2023 у справі №640/19369/21, від 22.06.2022 у справі №826/17387/17, від 17.11.2021 у справі №380/1083/20.
Відсутність у контрагентів достатніх матеріальних, трудових чи будь-яких інших ресурсів, як і наявність або відсутність таких контрагентів за юридичною адресою, чи неможливість проведення у суб`єкта господарювання перевірки, не має своїм наслідком недійсність укладених ним правочинів чи слугувати доказом наявності у таких суб`єктів господарювання такої мети, як порушення інтересів держави у сфері оподаткування.
Як наслідок суд відхиляє доводи скаржника про відсутність у названих ФОП необхідної кількості трудових та матеріальних ресурсів, як ознаку безтоварності операцій з придбання у позивача товару, позаяк такі твердження належно не перевірені відповідачем та не підтверджені достовірними та достатніми доказами та розрахунками, а відтак є передчасними.
При цьому, судом ураховано положення статті 62 Конституції України, яка закріплює принцип презумпції невинуватості. Вона гарантує, що особа вважається невинуватою, поки її вина не доведена в суді, забороняє змушувати доводити свою невинуватість, а також встановлює, що всі сумніви щодо доведеності вини трактуються на користь особи.
Досліджуючи доводи скаржника, які стосуються наявності такої кваліфікуючої ознаки безтоварної операції- як відсутність руху активів (товар не відвантажувався, послуги не надавались, не відбулося змін у власному капіталі), то колегія суддів зазначає.
На підтвердження фактичного руху активів позивач надав в ході проведеної перевірки та до суду замовлення ФОП на поставку позивачем товару із зазначенням місця доставки, видаткові накладні та товаро-транспортні накладні на переміщення товару для перелічених вище ФОП. 
За даними яких з урахуванням досягнутої домовленості (п.4.3 перелічених вище договорів) доставка товару здійснювалася силами, засобами та за рахунок продавця (позивача у цій справі) у місце, визначене покупцем (якими є названі вище ФОП). 
При цьому долученими до справи первинними документами позивача підтверджено обставини наявності у нього відповідних трудових та матеріальних ресурсів для організації навантаження товару та фактичного його перевезення і доставку на адресу вказану покупцями (переліченими контрагентами ФОП), що не заперечується та не спростовано відповідачем в ході розгляду справи. 
Також відомостями розділу 3.1.1.1 названого вище акту перевірки (а.с. 25-26 т.1) підтверджено, що за даними бухгалтерського обліку позивача Дт361 Кт702 відображено реалізацію товарів названим вище ФОП, що в свою чергу знайшло відповідне відображення у деклараціях позивача. 
З приводу виявлених недоліків у заповненні ТТН, то колегія суддів зазначає що виявлені недоліки у заповненні товарно-транспортних накладних (ТТН) не можуть бути підставою для висновку про безтоварність операції, позаяк відсутність певної інформації або дефекти ТТН можуть призвести до невизнання витрат на транспортування, але не мають автоматично анулювати реальність операцій з придбання товару.
Як наслідок, зібрані у справі докази підтверджують зміну майнового стану позивача та наявного руху активів пов`язаного з фактичним переміщенням - поставкою товарів позивачем названим контрагентам – ФОП. 
Таким чином відповідачем не доведено суду та не надано належних доказів, які б свідчили на користь того, що у позивача та його контрагентів (названих вище ФОП) не відбулося зміни руху активів, як кваліфікуючої ознаки безтоварності операцій.
Стосовно ж такої кваліфікуючої ознаки безтоварної операції- як податкова мета, яка полягає у наміру незаконного формування податкового кредиту з ПДВ або зменшення податку на прибуток, та застосовування інших податкових преференцій позивачем, як платником та його контрагентами по спірним операціям, то акт перевірки не містить жодного аналізу та обґрунтувань з приводу наявності ознак у сторін спірних правовідносин податкової мети направленої на незаконне зменшення податкових зобов`язань.
Так за даними акту перевірки, що міститься в матеріалах справи підтверджується:
- надходження позивачу платежів від названих вище ФОП в оплату товару;
- що за даними бухгалтерського обліку позивача Дт 702 Кт971, отримані позивачем кошти від перелічених ФОП, в повному розмірі віднесено до складу оподатковуваного доходу позивача. При цьому за даними оборотно -сальдових відомостей по рахунку 361 дебіторська заборгованість по розрахунках за товар здебільшого є незначною, або взагалі відсутня.
Як наслідок даними акту перевірки на підставі якого винесено оскаржувані ППР підтверджено обставини щодо включення всієї суми коштів, які надійшли від перелічених вище ФОП до оподатковуваного доходу позивача. 
Отож отримані кошти від ФОП є оподаткованими у складі свого доходу позивачем. 
З приводу доводів скаржника які стосуються відмінностей у ціні, то колегія суддів зазначає, що відповідач не встановив та не притягнув позивача до відповідальності оскаржуваними ППР за невідповідність об`єкта оподаткування звичайним цінам, або порушення законодавства про трансферне ціноутворення. 
У своїх твердженнях акту перевірки відповідач лише привів ряд епізодів щодо ціни на товар за якою позивачем реалізував свій товар для різних суб`єктів господарювання та вказав незначні відмінності у формуванні цінової політики на товар для ФОП та інших контрагентів. 
Апеляційний суд зазначає, що формування звичайної ціни регулюється Податковим кодексом України (ПКУ), зокрема ст. 14.1.71, де визначено, що звичайна ціна — це ціна товарів, визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено ПКУ. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така ціна відповідає ринковій.
При цьому суд урахував, що звичайна ціна прямо залежить від обсягів та тривалості відносин, що є економічно доцільним, адже для продавця постійний клієнт — це відсутність витрат на пошук нового покупця та стабільне планування грошових потоків. 
Крім того, відмінності у ціні можуть бути зумовлені маркетинговою політикою підприємства (вихід на нові ринки, залучення нових клієнтів, збільшення обсягу поставок, довготривале партнерство, тощо), а також строками виконання зобов`язань (наприклад, передоплата та своєчасна післяплата може бути підставою для нижчої ціни).
Натомість відповідач в ході ухвалення оскаржуваного рішення не з`ясував та не досліджував обумовлених вище питань, які стосуються формування звичайної ціни на товар та трансферного ціноутворення з урахуванням маркетингової політики підприємства.
Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку, що незначні відмінності у ціні на товар для різних покупців за відсутності встановленого та доведеного відповідачем належними доказами факту порушення позивачем трансферного ціноутворення або звичайної ціни не є тією обставиною, яка вказує на безтоварність операції.
Стосовно ж доводів скаржника які стосуються того, що кошти які надійшли позивачу в оплату товару від вказаних ФОП необхідно включити до складу оподатковуваного доходу, як безповоротну фінансову допомогу у зв`язку з тим, що відповідач вважає такі операції безтоварними, то колегія суддів наступне.
По- перше, як зазначено судом вище відповідач не вжив усіх належних заходів для з`ясування фактичних обставин з приводу достатності трудових та матеріальних ресурсів (в тому числі і шляхом залучення сторонніх організацій) у перелічених вище ФОП для провадження ними господарської діяльності з придбання та подальшого перепродажу продукції попередньо придбаної у позивача. 
При цьому приведене відповідачем мотивування безтоварності операцій виключно на підставі податкової інформації, яка містить відомості про виплачені названими вище ФОП доходи для фізичних осіб за формою 4 ДФ та декларацій платника єдиного податку, то вказане, як уже зазначено судом вище, не є беззаперечним доказом не достатності у ФОП необхідних ресурсів для провадження ними посередницької діяльності з перепродажу продукції.
По – друге, відповідач не з`ясував обставин з приводу того чи мав місце рух активів від перелічених ФОП до інших покупців такого товару.
По -третє, за даними бухгалтерського обліку позивача (про що безпосередньо, відображено у акті проведеної перевірки) відповідачем встановлено фактичний рух активів у позивача по реалізації ним товару обумовленим контрагентам- ФОП. Також встановлено обставини щодо надходження від них коштів в оплату товару.
По -четверте, матеріали справи містять докази фактичного транспортного переміщення товару на умовах визначених спірним договорам, про які йдеться вище.
По -п`яте, відповідач не мотивував та не довів наявності такої кваліфікуючої ознаки для безтоварної операції, як податкова мета направлена на незаконне зменшення податкових зобов`язань.
По -шосте, отримані позивачем доходи від реалізації товару є такими, що включені до оподатковуваного доходу позивача, а відтак зміна відповідачем кваліфікації призначеного платежу «в оплату товару» на «безповоротну фінансову допомогу» без належного коригування усіх показників призводить до подвійного оподаткування отриманої суми коштів.
При цьому колегія суддів зазначає, що податковий орган при проведенні перевірки має визначити правильний об`єкт оподаткування, а це означає що мають бути враховані, як занижені так і завищені задекларовані та/або не задекларовані позивачем показники. 
Якщо податковий орган припустився висновку, що певна операція є безтоварною (такою що не відбулася) і за такою операцією платник (в звітному періоді документального відображення такої операції) збільшив та задекларував свій оподатковуваний дохід на суму такої операції, то відповідно мають місце обставини з приводу безпідставного віднесення такої операції до оподатковуваної, наслідком чого є завищення оподатковуваного доходу позивача за такою операцією, яку відповідач визнав безтоварною. Відтак, визнаючи попередньо оподатковувану операції безтоварною, відповідач зобов`язаний був в ході перевірки за такою операцією відкоригувати об`єкт оподаткування шляхом його зменшення на суму такої операції.
Натомість встановивши обставини, що позивач оподаткував спірні операції та включив їх до об`єкта оподаткування, відповідач стверджуючи про безтоварність таких операцій протиправно не здійснив зменшення об`єкта оподаткування на суму зазначених операцій, які він вважає безтоварними. 
Таким чином відповідач протиправно не урахував завищений позивачем оподатковуваний дохід за так званою «безтоварною» операцією та не зважаючи на обставини щодо необхідності зменшення такого об`єкту оподаткування додатково здійснив збільшення об`єкта оподаткування за рахунок кваліфікаційної зміни статусу, отриманих коштів з «оплати за товар» за такими операціями на статус «безповоротної фінансової допомоги» (далі іменовано – БФД), що вказує на подвійне оподаткування та порушення п. 2 ст.2 КАС України (а зокрема здійснення відповідачем не добросовісної та не розсудливої поведінки та такої що здійснена без дотриманням принципу пропорційності направленого на досягнення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)).
Отже в підсумку суд зазначає, що відповідач зобов`язаний був:
- з початку зменшити об`єкт оподаткування (попередньо включений та оподаткований позивачем) за операцією, яку відповідач визнав безтоварною;
- і лише після вказаного (за наявності відповідних підстав) міг збільшити об`єкт оподаткування за рахунок кваліфікаційної зміни статусу, отриманих коштів з «оплати за товар» за такими «безтоварними операціями» на статус «безповоротної фінансової допомоги.
Крім обумовленого суд зазначає, що для визнання допомоги безповоротною має бути встановлено факт відсутності у позивача обов`язку щодо її повернення. Натомість у випадку визнання операцій безтоварними, кошти які надійшли позивачу за товар переходять у статус кредиторської заборгованості (у позивача виникає обов`язок щодо поставки товару або повернення отриманих коштів). При цьому, кредиторська заборгованість стає БФД (доходом) лише після закінчення строку позовної давності (3 роки) з моменту, коли позивач мав поставити товар або повернути кошти (пп. 14.1.257 ПКУ).
Натомість податковий орган не з`ясував позиції перелічених вище контрагентів щодо наявності у них наміру на повернення таких коштів у зв`язку з віднесенням відповідачем перелічених операцій до безтоварних та не урахував строків давності для повернення таких коштів ФОП, розцінених відповідачем, як БФД.
Як наслідок суд приходить до переконання, що допоки не минуло трьох років з моменту отримання грошей, відповідач не має права автоматично називати їх «безповоротною допомогою», позаяк у позивача залишається зобов`язання їх повернути або поставити товар.
Судом також ураховано правові висновки, відображені у постановах Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) та від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20, а також у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 206/3045/23 (провадження № 61-3852св24) з приводу того, що впродовж 2020-2025 року перебіг строку позовної давності зупинявся двічі, а зокрема:
із 2 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року перебіг строку позовної давності (загальний і спеціальний) був зупинений через дію карантинних обмежень (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК);
із 17 березня 2022 року до 29 січня 2024 року - було зупинено перебіг строків позовної давності на період дії воєнного стану відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК;
Крім того у сфері податкових правовідносин строк стягнення податкового боргу на період воєнного стану також було зупинено з 18 березня 2020 року до 31 липня 2023 року та з 30 січня 2024 року до 3 вересня 2025 року.
Перебіг строків позовної давності було відновлено лише 4 вересня 2025 року на підставі Закону № 4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», яким згаданий пункт 19 був виключений. 
Таким чином, оскільки контрагентами заперечується надання позивачу будь якої фінансової допомоги, то у випадку ухвалення рішення щодо безтоварності операцій ( яке набирає законної сили), у платника податків виникає кредиторська заборгованість (з поставки товарів, або повернення коштів, отриманих в оплату товарів на які ФОП мають право впродовж строків позовної давності).
Водночас апеляційним судом установлено, що на дату прийняття оскаржуваних ППР, строки для стягнення переліченими ФОП, сплачених ними позивачу коштів в оплату товару не сплинули. 
Як наслідок доводи податкового органу щодо необхідності включення отриманих позивачем коштів від названих вище ФОП (які надійшли в оплату товару) до складу оподатковуваного доходу, як БФД на дату винесення оскаржуваних ППР є безпідставними, позаяк на вказану дату не сплинули строки позовної давності.
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що доводи скаржника про безтоварність перелічених вище операції та наявності підстав для включення отриманих позивачем коштів в оплату товару до оподатковуваного доходу в якості БФД та заниження об`єкта оподаткування та від`ємного значення є такими, що ґрунтуються на припущеннях та є такими, що не підтверджено достовірними та достатніми доказами, а як наслідок оскаржуване судове рішення про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 11.11.2024 форми «П» №48633/13-01-07-06 та від 11.11.2024 форми «Р» № 48629/13-01-07-06 є правомірним. 

ІІ. Стосовно ж доводів апеляційної скарги, які стосуються податкових повідомлень-рішень:
- від 11.11.2024 форми «Р» № 48628/13-01-07-06, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 885 887.50 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням – 708,710.00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) – 177,177.50 грн;
- від 11.11.2024 форми «ПН» № 48636/13-01-07-06 про застосування 3400.00 грн штрафної санкції, за платежем Податок на додану вартість і вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), то колегія суддів зазначає наступне.
Названі Податкові повідомлення – рішення винесено внаслідок встановленого порушення п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п.198.5, ст.198 Податкового кодексу.
Відповідно до п.185.1 ст.185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:
а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю;
б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;
в) ввезення товарів на митну територію України;
г) вивезення товарів за межі митної території України;
е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.
Пунктом п.187.1 ст.187 ПК України установлено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата зарахування електронних грошей платнику податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.
Згідно п.188.1. ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни).
Відповідно до п. 189.1 ст. 189 ПК України, у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.
Окрім зазначеного пунктом 198.5. ст. 198 ПК України установлено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:
а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;
б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);
в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;
г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
Отже, у контексті приведених положень ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є невиробничі основні засоби, які не призначаються для їх використання або починають використовуватися не в господарській діяльності платника податків.
З матеріалів справи убачається, що у власності ТОВ ВТП «ВСЕСМАК» перебуває транспортний засіб Автомобіль Porsche Cayenne 9YА» д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , зареєстрований за позивачем 07.09.2022, перша реєстрація – 07.09.2022. 
Відповідно до наказу ТОВ ВТП «ВСЕСМАК» від 06.09.2022 про закріплення вказаного автотранспорту з метою збільшення обсягів торгівлі, залучення нових ринків збуту, пошуку нових постачальників та укладення договорів на постачання товару, автомобіль ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 було закріплено за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Отож придбання та введення в експлуатацію вказаного транспортного засобу пов`язано з призначенням його використання у господарській діяльності позивача.
На підтвердження використання вищезгаданого автомобіля у господарській діяльності позивача до позовної заяви долучив подорожні листи, а також акт звірки товарів та наданих послуг на АЗС за період з 01.09.2022 по 31.10.2024. 
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що транспортний засіб Porsche Cayenne 9YА» д.н.з. НОМЕР_1 є основним засобом, який використовується позивачем в господарській діяльності з метою збільшення обсягів торгівлі, залучення нових ринків збуту, пошуку нових постачальників та укладення договорів на постачання товару. 
Відтак доводи скаржника про кваліфікацію такого матеріального об`єкта, як невиробничого основного засобу та необхідності нарахування податкового зобов`язання з ПДВ та відповідного складання ПК не знайшли своє підтвердження.
Також суд відхиляє доводи скаржника щодо довільної форми долучених позивачем документів, як підставу для визнання транспортного засобу невиробничим основним засобом, позаяк базовим принципом бухгалтерського обліку та податкового права є превалювання сутності над формою (substance over form), згідно з яким господарські операції відображаються відповідно до їхньої реальної економічної суті, а не лише на підставі юридичного оформлення (форми). Незалежно від форми наданих відповідачу подорожніх листів, вони містили відомості щодо фактичного використання позивачем автомобіля згідно обраної позивачем його експлуатації. 
Стосовно ж доводів скаржника про те, що не було представлено актів звірки товарів та наданих послуг на АЗС по кожному транспортному засобу серед яких названий вище автомобіль, то колегія суддів зазначає, що жодною нормою податкового законодавства не передбачено обов`язку платника здійснювати складання актів звірки товарів та наданих послуг на АЗС по кожному транспортному засобу окремо.
Крім того, як вбачається з акту перевірки податковий орган в ході перевірки не знайшов порушень при списанні пального та у рахуванні його вартості у складі витрат позивача пов`язаних з господарською діяльністю. 
Також відповідач не встановив перевищення норми списання такого пального з огляду на шляхові листи по кожному із транспортних засобів. 
Отож наведене свідчить, що все пальне яке було об`єктом придбання та віднесення позивачем на зменшення об`єкта оподаткування, використано усіма транспортними засобами належними позивачу у межах його господарської діяльності. 
Як наслідок суд першої інстанції ухвалив правомірне рішення про визнання протиправним та скасування ППР від 11.11.2024 № 48628/13-01-07-06, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 885,887.50 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням – 708,710.00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) – 177,177.50 грн та ППР від 11.11.2024 № 48636/13-01-07-06 про застосування 3400.00 грн штрафної санкції, за платежем Податок на додану вартість і вироблених в Україні товарів (робіт, послуг).
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні. 
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року у справі № 380/24041/24 без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос  	
Повне судове рішення складено 07 травня 2026 року