ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 липня 2026 року 
м. Київ 

справа № 725/6420/25 
провадження № 61-5692св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, Виконавчий комітет Чудейської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області як орган опіки та піклування, 
особа, яка подала апеляційну скаргу, - ІНФОРМАЦІЯ_1 , 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 березня 2026 року у складі колегії суддів Височанської Н. К., Кулянди М. І., Перепелюк І. Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, Виконавчий комітет Чудейської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області як орган опіки та піклування, про встановлення факту, що має юридичне значення, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив: 
- встановити юридичний факт самостійного виховання та утримання ним сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
- визначити місце проживання дитини разом із батьком; 
- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на дитину  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Свої вимоги  ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з 2019 року він проживав із відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, від спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 . 

Позивач зазначав, що між ним та відповідачем досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини та участі кожного з батьків у забезпеченні належних умов для її життя і розвитку, у зв`язку з чим 17 липня 2025 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір. 

Вказував, що понад п`ять місяців він разом із сином проживає окремо від відповідача та самостійно здійснює його виховання і матеріальне забезпечення. Позивач належним чином виконує батьківські обов`язки, створює для дитини необхідні умови для проживання та гармонійного розвитку, забезпечує її харчуванням, одягом, медичним обслуговуванням та іншими необхідними речами. 

На обґрунтування вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивач посилався на те, що встановлення такого факту необхідне йому для реалізації прав та законних інтересів дитини, зокрема щодо можливості пересування з дитиною без документально посвідченої згоди матері, зняття дитини з реєстрації місця проживання та реєстрації за новим місцем проживання, забезпечення її оздоровлення та відпочинку, а також оформлення та отримання передбачених законодавством соціальних виплат. При цьому в інший спосіб підтвердити відповідний факт не має можливості. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Чернівецький районний суд міста Чернівців у складі судді Стоцької Л. А. рішенням від 01 вересня 2025 року прийняв відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та закрив провадження у справі в цій частині. 

Позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визначення місця проживання дитини задовольнив. 

Встановив факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Залишив проживати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 . 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач подав заяву про відмову від позовної вимоги про стягнення аліментів, у зв`язку з чим відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства наявні підстави для прийняття такої відмови та закриття провадження у справі в цій частині. 

Задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, а також про визначення місця проживання дитини разом із батьком, суд першої інстанції керувався тим, що наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності та взаємозв`язку підтверджують, що позивач фактично самостійно здійснює виховання та матеріальне забезпечення малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері дитини ОСОБА_2 . 

Суд також урахував, що волевиявлення сторін щодо участі у вихованні спільної дитини та визначення її місця проживання підтверджується нотаріально посвідченим договором між батьками про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини разом із батьком. 

Не погоджуючись з рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівців від 01 вересня 2025 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) як особа, яка не брала участі у розгляді справи, подав апеляційну скаргу, у якій зазначав, що оскаржуваним рішенням у частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком вирішено питання про його права, інтереси та обов`язки, оскільки встановлення такого факту може бути підставою для реалізації позивачем прав та гарантій, передбачених законодавством у сфері мобілізаційної підготовки та мобілізації. 

Чернівецький апеляційний суд постановою від 24 березня 2026 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнив. 

Рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 01 вересня 2025 року в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасував і ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що вирішення приватноправового спору між позивачем та відповідачем у зв`язку з пред`явленням вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, який може бути підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби, стосується сфери виконання конституційного обов`язку щодо захисту незалежності та територіальної цілісності України, а отже, зачіпає інтереси держави. У зв`язку з цим ІНФОРМАЦІЯ_1 як орган військового управління є особою, уповноваженою представляти та захищати інтереси держави у спірних правовідносинах. 

Переглядаючи справу в частині позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, апеляційний суд керувався тим, що сімейні права та обов`язки, які мають особистий немайновий або майновий характер, є невід`ємними правами та обов`язками конкретної особи - матері, батька, дитини тощо, а тому не можуть бути передані іншій особі за договором або покладені на іншу особу в силу закону. 

Доведення факту самостійного виховання дитини одним із батьків пов`язане з установленням обставин, які свідчать про невиконання іншим із батьків своїх батьківських обов`язків щодо дитини, що, у свою чергу, впливає на обсяг сімейних прав та обов`язків сторін, права та інтереси дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. 

Апеляційний суд установив, що у матеріалах справи міститься нотаріально посвідчений договір від 17 липня 2025 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щодо утримання дитини та визначення її місця проживання разом із батьком, умовами якого передбачено право матері спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні, піклуватися про неї та забезпечувати її розвиток. 

Проте навіть у разі ненадання матір`ю матеріальної допомоги на утримання дитини позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду з вимогою про стягнення аліментів. 

Колегія суддів вважала, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дитина перебуває виключно на його самостійному вихованні та утриманні, а також не довів, що мати дитини не бере участі у її вихованні, ухиляється від виконання батьківських обов`язків або умисно не здійснює своїх прав та обов`язків щодо дитини. 

Сам собою факт проживання дитини разом із батьком не свідчить про її одноосібне виховання та утримання останнім, а окреме проживання матері не позбавляє її батьківських прав та не означає припинення участі у вихованні дитини. Надані позивачем докази підтверджують лише факт проживання дитини разом із батьком, однак не свідчать про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків. 

Апеляційний суд також зазначив, що найкращим інтересам дитини відповідає її виховання та утримання обома батьками, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про неможливість або неналежність виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків. 

Крім того, заявлена позовна вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини фактично спрямована на створення правових підстав для отримання позивачем відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 

При цьому апеляційний суд урахував, що у разі призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації дитина не залишиться без батьківського піклування, оскільки її мати ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав та є законним представником дитини. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У квітні 2026 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 березня 2026 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дитини, а рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 01 вересня 2025 року у цій частині залишити в силі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, від 10 вересня 2025 року у справі № 601/485/23 та у постановах Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16, від 17 липня 2024 року у справі № 182/3021/21, від 02 жовтня 2024 року у справі № 757/61314/18, від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд належним чином не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що законодавство не ставить можливість встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини у залежність від наявності судового рішення про позбавлення або обмеження батьківських прав іншого з батьків. Правова природа такого юридичного факту полягає у підтвердженні фактичних обставин сімейного життя, а не у зміні чи припиненні обсягу прав іншого з батьків. 

На переконання заявника, суд апеляційної інстанції фактично здійснив переоцінку доказів, досліджених судом першої інстанції, однак не навів належних мотивів відхилення висновків суду першої інстанції, не зазначив, у чому саме полягає їх помилковість, та не обґрунтував, на підставі яких доказів дійшов протилежних висновків. 

Заявник також вказував, що висновок апеляційного суду про необхідність наявності обставин, за яких права матері дитини припиняються або обмежуються, для встановлення факту самостійного виховання дитини не ґрунтується на положеннях Сімейного кодексу України (далі - СК України), суперечить системному тлумаченню норм сімейного законодавства та фактично вводить додаткову правову умову, яка законом не передбачена. 

На думку заявника, факт самостійного виховання дитини може встановлюватися як самостійний юридичний факт і не є тотожним процедурі позбавлення батьківських прав. Встановлення такого факту є лише формою підтвердження фактичних життєвих обставин, що склалися у сімейних відносинах, та не спрямоване на припинення чи обмеження прав іншого з батьків. Метою встановлення відповідного факту є підтвердження того, що у певний період часу один із батьків фактично здійснює основний обсяг щоденного догляду, виховання та матеріального забезпечення дитини. 

Крім того, в умовах дії правового режиму воєнного стану факт самостійного виховання дитини одним із батьків може існувати і без наявності спору про право або обставин, пов`язаних із припиненням чи обмеженням прав іншого з батьків. 

Також апеляційний суд неправильно застосував положення статей 17 та 352 ЦПК України, безпідставно визнавши право на апеляційне оскарження за ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не був учасником справи, а суд першої інстанції не вирішував питання про його права, свободи, інтереси чи обов`язки. 

Рішення суду першої інстанції стосувалося виключно встановлення юридичного факту у сфері сімейних правовідносин, а саме факту самостійного виховання та утримання дитини, який має приватноправовий характер та не породжує для органу військового управління жодних безпосередніх, прямих чи імперативних правових наслідків. 

Сам собою факт можливого використання судового рішення у подальших правовідносинах із державними органами не свідчить про те, що суд вирішив питання про права чи обов`язки таких органів, оскільки питання щодо наявності підстав для надання відстрочки від призову, порядку її оформлення та реалізації дискреційних повноважень органів військового управління регулюються нормами спеціального публічного законодавства та вирішуються у межах окремої адміністративної процедури. 

Встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини не покладає на орган військового управління будь-яких обов`язків, не обмежує його повноважень та не створює для нього правових наслідків імперативного характеру. 

Крім того, заявник зазначив, що перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), що підтверджується відомостями з витягу «Резерв+», а тому саме цей територіальний підрозділ, а не ІНФОРМАЦІЯ_1 , є органом, уповноваженим здійснювати щодо нього функції у сфері військового обліку та мобілізації. 

Апеляційний суд фактично вийшов за межі предмета спору та перетворив розгляд сімейної справи на оцінку можливих мобілізаційних наслідків ухваленого рішення, чим змінив правову природу спірних правовідносин. 

Також заявник зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 дізнався про рішення суду першої інстанції раніше, ніж зазначив у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, а подання апеляційної скарги з пропуском установленого процесуального строку та наведення неправдивих відомостей щодо дати отримання копії судового рішення свідчить про недобросовісне користування процесуальними правами. 

Посилаючись на положення частин другої та третьої статті 44 ЦПК України, заявник вважав, що подання апеляційної скарги за таких обставин є зловживанням процесуальними правами, а тому апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягала залишенню без розгляду. 

Аргументи інших учасників справи 

У травні 2026 року  ІНФОРМАЦІЯ_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухвалена відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 05 травня 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Чернівецького районного суду міста Чернівців. 

19 травня 2026 року матеріали справи № 725/6420/25 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

У сторін під час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 5). 

17 липня 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір між батьками про утримання дитини та визначення її місця проживання разом із батьком (а. с. 6). 

Відповідно до пункту 1.3 зазначеного договору сторони дійшли згоди, що батько здійснюватиме виховання та самостійно утримуватиме ОСОБА_3 до досягнення ним повноліття. 

Згідно з пунктом 1.4 договору мати дитини не заперечує проти виховання та самостійного утримання дитини батьком. 

У пункті 3.2 договору передбачено, що мати зобов`язується піклуватися про дитину та спрямовувати її виховання в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім`ї, родини, свого народу та Батьківщини. Крім того, сторони зобов`язалися належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання та своєчасно повідомляти одна одну про зміну місця проживання. 

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала та подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 23). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги постанова суду апеляційної інстанції оскаржуються тільки в частині вирішення позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає це рішення лише в зазначеній частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Щодо права ІНФОРМАЦІЯ_1 на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком 

Загальний підхід щодо права на апеляційне оскарження особою, яка не брала участі у справі, врегульований частиною першою статті 17 та частиною першою статті 352 ЦПК України, відповідно до яких право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції гарантовано особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. 

Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. 

Верховний Суд уже звертав увагу на те, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права чи обов`язки таких осіб. Судове рішення вважається таким, яким вирішено питання про права та обов`язки особи, не залученої до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки такої особи або якщо у резолютивній частині суд прямо вказав про її права чи обов`язки. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником та сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питання про права та обов`язки такої особи (постанова Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08). 

Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 (провадження № 61-2990св20) зазначив, що, на відміну від учасника справи, особа, не залучена до участі у справі, повинна довести наявність правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес або (3) обов`язок. Такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. 

Під час вирішення питання про те, чи ухвалено судове рішення щодо прав, свобод, інтересів чи обов`язків особи, яка не брала участі у справі, суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку з прийняттям такого рішення особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або чи буде змінено чи припинено її наявні права та/або обов`язки (постанова Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 621/626/18). 

За змістом статті 352 ЦПК України право особи, яка не брала участі у справі, на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції ґрунтується не на гіпотетичній, а на правовій заінтересованості, яка визначається змістом норм матеріального права (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 404/7235/22). 

Відповідно до статті 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. 

ІНФОРМАЦІЯ_1 не є учасником сімейних правовідносин. Водночас відповідно до частини сьомої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» територіальні центри комплектування та соціальної підтримки забезпечують виконання громадянами України військового обов`язку. 

Установивши, що позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини подано військовозобов`язаною особою в умовах дії правового режиму воєнного стану та загальної мобілізації, а встановлення такого факту може бути використане для виникнення або підтвердження підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби, що перебуває у сфері реалізації конституційного обов`язку щодо захисту незалежності та територіальної цілісності України, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 як орган військового управління, який забезпечує виконання законодавства у сфері військового обов`язку, мобілізаційної підготовки та мобілізації, має право на апеляційне оскарження такого судового рішення. 

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23, від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23, від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25, від 24 грудня 2025 року у справі № 725/2192/25 та від 06 травня 2026 року у справі № 725/9013/25, у яких визнано право військової частини або органу військового управління на оскарження судових рішень про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини військовослужбовцем або військовозобов`язаним. 

Крім того, Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25 зазначив, що приватноправовий інструментарій, зокрема позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави, не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного судового рішення для публічно-правових відносин. У разі використання приватноправового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення виконання публічних обов`язків, судове рішення може стосуватися прав, інтересів та обов`язків держави в особі відповідного органу військового управління. 

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23 зазначив, що позов про визначення місця проживання малолітньої дитини, поданий військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, може бути спрямований на штучне створення умов для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 

Щодо доводів касаційної скарги про те, що позивач не перебував на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому останній не має права вирішувати питання щодо надання йому відстрочки від призову на військову службу, колегія суддів зазначає таке. 

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» організаційно Збройні Сили України складаються, зокрема, з органів військового управління, військових частин, установ та організацій. 

Згідно з пунктами 1, 3, 7 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, які забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку, військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Районні ІНФОРМАЦІЯ_1 утворюються як структурні підрозділи відповідних обласних ІНФОРМАЦІЯ_1. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки підпорядковуються відповідним територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки областей, на території яких вони функціонують. Обласні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс та рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних обласних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. 

З урахуванням наведеного та перебування позивача на військовому обліку у структурному підрозділі ІНФОРМАЦІЯ_1 колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що саме ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірних правовідносинах є органом, наділеним повноваженнями щодо забезпечення виконання позивачем військового обов`язку. При цьому рішення суду першої інстанції оскаржувалося ІНФОРМАЦІЯ_1 виключно у частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, який є військовозобов`язаним, що надає йому право на звільнення з військової служби або отримання відстрочки відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 

Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком 

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 

Відповідно до частини першої статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. 

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. 

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. 

Відповідно до частин першої та четвертої статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. 

Ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). 

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. 

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. 

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. 

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. 

У частині першій статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. 

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. 

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. 

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. 

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), а також Верховним Судом у постановах від 14 січня 2026 року у справі № 507/2828/24 (провадження № 61-14056св25), від 11 лютого 2026 року у справі № 396/2423/24 (провадження № 61-11434св25), від 25 березня 2026 року у справі № 161/1337/25 (провадження № 61-13451св25), від 23 квітня 2026 року у справі № 578/622/24 (провадження № 61-77св26) та інших. 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Установивши, що позивач не надав належних і допустимих доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, врахувавши, що проживання матері окремо від дитини не свідчить про те, що вона самоусунулась від виховання та утримання дитини, і не звільняє її від батьківських обов`язків, а також зважаючи на те, що між відповідачем та дитиною наявний стійкий емоційний зв`язок, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачем. 

Суд апеляційної інстанції правильно керувався тим, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків передбачає доведення не лише факту проживання дитини разом із цим із батьків, а й існування таких обставин, за яких інший із батьків фактично не бере участі у вихованні та утриманні дитини або ухиляється від виконання відповідних батьківських обов`язків. 

Сам собою факт проживання дитини разом із батьком, а також укладення між батьками нотаріально посвідченого договору про визначення місця проживання дитини та її утримання не є достатнім доказом того, що позивач самостійно виховує та утримує дитину у розумінні заявленої позовної вимоги. 

Як установив апеляційний суд, умовами укладеного між сторонами договору прямо передбачено, що мати дитини не усувається від виконання батьківських обов`язків, має право спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні та зобов`язується піклуватися про дитину і забезпечувати її належний розвиток. Отже, зміст самого договору спростовує доводи про повне самоусунення матері від виконання батьківських обов`язків. 

Крім того, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що відповідач ухиляється від участі у вихованні дитини, не здійснює жодного матеріального забезпечення дитини або фактично припинила виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач також відмовився від позовної вимоги про стягнення аліментів, що апеляційний суд обґрунтовано врахував під час оцінки доводів щодо одноосібного утримання дитини. 

Доводи касаційної скарги про те, що встановлення факту самостійного виховання дитини не пов`язане з позбавленням або обмеженням батьківських прав іншого з батьків, є правильними лише частково, оскільки апеляційний суд і не ототожнював зазначений юридичний факт із процедурою позбавлення батьківських прав. Водночас суд обґрунтовано зазначив, що для встановлення такого факту мають бути доведені обставини, які свідчать про фактичне невиконання іншим із батьків своїх обов`язків щодо дитини, а не лише окреме проживання чи добровільна згода батьків на проживання дитини з одним із них. 

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд здійснив лише переоцінку доказів без належного мотивування, оскільки у постанові апеляційного суду наведено мотиви відхилення висновків суду першої інстанції, зазначено докази, яким надано оцінку, та обґрунтовано, чому встановлені судом першої інстанції обставини не підтверджують факту самостійного виховання та утримання дитини батьком у розумінні заявлених позовних вимог. 

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про відсутність правових підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем малолітньої дитини. 

Посилання заявника на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 дізнався про рішення суду першої інстанції раніше, ніж зазначив у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, а тому подання апеляційної скарги є зловживанням процесуальними правами, колегія суддів відхиляє з огляду на таке. 

Відповідно до частин другої та третьої статті 44 ЦПК України зловживанням процесуальними правами можуть бути визнані дії учасника судового процесу, які суперечать завданню цивільного судочинства, а у разі встановлення такого зловживання суд має право застосувати передбачені законом процесуальні наслідки. 

Водночас самі лише припущення заявника про обізнаність ІНФОРМАЦІЯ_1 із наявністю рішення суду першої інстанції раніше дати, зазначеної у клопотанні про поновлення строку, за відсутності належних і допустимих доказів не можуть свідчити про недобросовісне користування процесуальними правами. 

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав копію рішення суду першої інстанції або був належним чином повідомлений про його зміст в іншу дату. Сам собою факт можливого отримання інформації про існування судового рішення не є тотожним отриманню його повного тексту та не свідчить про початок перебігу строку на апеляційне оскарження. 

Крім того, як убачається з ухвали Чернівецького апеляційного суду від 09 січня 2026 року, вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд перевірив обставини, на які посилався ІНФОРМАЦІЯ_1 , та надав їм належну правову оцінку з урахуванням вимог статей 127, 352, 354 ЦПК України. 

Апеляційний суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 не брав участі у розгляді справи судом першої інстанції, а про існування рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 01 вересня 2025 року дізнався лише 23 грудня 2025 року після отримання листа Державного бюро розслідувань від 22 грудня 2025 року № 10-2-05-02-31072. При цьому апеляційний суд зазначив, що на момент вирішення питання про поновлення строку у матеріалах справи були відсутні докази, які б свідчили про можливість ознайомлення заявника з повним текстом оскаржуваного рішення до зазначеної дати. 

Установивши, що апеляційну скаргу подано 06 січня 2026 року, тобто протягом тридцяти днів з моменту, коли ІНФОРМАЦІЯ_1 дізнався про існування судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку про наявність поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження та поновив такий строк. 

Колегія суддів звертає увагу, що питання про поновлення процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду, який вирішує його з урахуванням конкретних обставин справи та наданих заявником доказів. Сам собою факт незгоди учасника справи із висновками суду щодо поважності причин пропуску строку не свідчить про недобросовісність поведінки особи, яка подала апеляційну скаргу. 

При цьому заявник у касаційній скарзі не навів належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували, що ІНФОРМАЦІЯ_1 був ознайомлений із повним текстом рішення суду першої інстанції раніше 23 грудня 2025 року або свідомо навів недостовірні відомості у клопотанні про поновлення строку. Посилання касаційної скарги фактично ґрунтуються на припущеннях та зводяться до переоцінки встановлених апеляційним судом обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для висновку про те, що подання ІНФОРМАЦІЯ_1 апеляційної скарги було проявом зловживання процесуальними правами у розумінні статті 44 ЦПК України або що апеляційна скарга підлягала залишенню без розгляду. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 березня 2026 року в частині вирішення позовної вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко