ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року
м. Хмельницький
Справа № 670/425/25
Провадження № 22-ц/820/1019/26

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В., 
секретар судового засідання Демчук В. М.,
з участю представника позивача ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 13 лютого 2026 року (суддя Голуб О. Є.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Виконавчий комітет Віньковецької селищної ради Хмельницької області як орган опіки і піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд 

у с т а н о в и в :
У червні 2025 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що від спільного проживання у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою мають малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2024 року розірвано шлюб і визначено місце проживання малолітнього сина з батьком. ОСОБА_3 не бере участі у вихованні дитини, не провідує сина, не цікавиться його життям та здоров`ям, успіхами у навчанні, не підтримує дитину морально та матеріально, вихованням та утриманням не займається і не бажає займатися. 
Тому позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 13 лютого 2026 року в позові відмовлено. Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Відмовляючи в позові, суд не врахував інтереси дитини, яка не бажає спілкуватись з матір`ю. Суд не зазначив яким чином необхідно зобов`язати матір виконувати свої батьківські обов`язки. Суд не взяв до уваги те, що відповідачка не з`являлась у судові засідання, жодних заяв про причини своєї поведінки по відношенню до сина чи шляхів її виправлення не подавала, що свідчить про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків. На думку позивача позбавлення матері батьківських прав, поведінку якої неможливо змінити у кращу сторону, є єдиним засобом впливу на неї, оскільки всі інші засоби впливу виявились безрезультатними.
У засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримала.
Інші учасники судового процесу не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Суд першої інстанції правильно установив, що сторони з 21 грудня 2004 року по 18 вересня 2024 року перебували в зареєстрованому шлюбі і від спільного проживання мають малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2024 року розірвано шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Відповідно до довідки Віньковецької селищної ради № 941 від 21 травня 2025 року ОСОБА_4 зареєстрований та проживає разом з батьком ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . 
Згідно з довідкою № 45 від 20 травня 2025 року ОСОБА_4 навчається в 4-А класі Віньковецького ліцею. Мати у вихованні сина участі не бере, з вчителями не спілкується, успіхами сина не цікавиться, на батьківські збори не приходить. Батько добросовісно ставиться до своїх батьківських обов`язків, цікавиться навчальними успіхами дитини, відвідує батьківські збори. 
За змістом нотаріально посвідченої заяви відповідачки від 21 травня 2025 року ОСОБА_3 надала згоду на позбавлення батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , відмовилася від батьківських прав на дитину. 
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 28 травня 2025 року дитини ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 установлено належні умови проживання, що відповідають встановленим нормам. Для виховання та розвитку дитини наявна окрема кімната, облаштована меблевим гарнітуром, є окреме ліжко, стіл для занять уроками, достатня кількість одягу, взуття, канцелярських товарів, є комп`ютер та телефон. 
ОСОБА_2 є військовозобов`язаним, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , мав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_5 № 9/678 від 29 травня 2025 року, витягом з офіційного мобільного застосунку Міністерства оборони України «Резерв+». 
Згідно з висновком органу опіки та піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Віньковецької селищної ради № 170 від 16 червня 2025 року, визнано доцільним позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.
Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Позбавлення відповідачки батьківських прав не відповідає інтересам дитини.
Висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу з таких підстав.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За змістом частини 1 статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини 1 статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Статтею 150 СК України встановлено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Позбавлення батьківських прав тягне за собою правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Отже, ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки, змінити її в кращу сторону не бажає, нехтуючи при цьому найкращими інтересами дитини, внаслідок чого її фізичний, психічний і моральний розвиток піддаються небезпеці.
За встановлених у справі обставин - за відсутності відповідачки, належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження свідомого нехтування ОСОБА_3 своїми обов`язками, такої поведінки матері, що свідчить про негативний вплив на дитину, суд обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в позові.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок органу опіки і піклування має рекомендаційний характер, є недостатньо обґрунтованим та не містить посилань на виключні обставини, які могли б бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. 
При вирішенні спору суд відповідно до вимог частини 6 статті 19 СК України не погодився з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 .
Апеляційний суд з висновком суду першої інстанції погоджується. Позбавлення матері батьківських прав не змінить життя дитини на краще.
Проживання матері окремо від дитини не свідчить про навмисне невиконання нею своїх батьківських обов`язків.
Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанцій про те, що заява відповідачки, в якій вона надає згоду на позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову за відсутності підстав для його задоволення.
У частинах 1, 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до частин 2 і 3 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
У справі про позбавлення батьківських прав визнання позову суперечить закону, а саме частині 3 статті 155 СК України та порушує інтереси дитини.
Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22.
Колегія суддів погоджується також з висновком суду, що за обставин справи думка малолітньої дитини щодо вирішення спору не може бути підставою для задоволення позовних вимог. 
На підставі частини 3 статті 171 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Думка дитини не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини. Ураховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам, кожному конкретно взятому та у їх сукупності (постанова Верховного Суду у справі № 686/16892/20 від 29 липня 2021 року).
У зв`язку з наведеним вище не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції думки малолітнього ОСОБА_4 та наявність правових підстав для задоволення позову.
Рішення суду ухвалено з урахуванням якнайкращого забезпечення інтересів дитини, відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.
Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 13 лютого 2026 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 
Повне судове рішення складено 30 квітня 2026 року.

 
Суддя-доповідач        О. І. Талалай

Судді  А. П. Корніюк

І. В. П`єнта