ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" липня 2026 р. Справа№ 910/15874/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Тищенко А.І. 
Михальської Ю.Б. 

при секретарі судового засідання Линник А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонний альянс України»
на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2026
у справі № 910/15874/25 (суддя Ю.О. Підченко)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАРГ»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонний альянс України»
про розірвання договору поставки та стягнення 116 412,98 грн, -
за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ДАРГ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонний Альянс України» про розірвання договору поставки №18/03-1ПБ від 18.03.2024 та стягнення надлишково сплачених коштів в розмірі 116 412,98 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/15874/25 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАРГ» задоволено. Розірвано договір поставки № 18/03-1ПБ від 18.03.2024, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бетонний альянс України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дарг». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонний альянс України» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАРГ» надлишково сплачені кошти в розмірі 116 412,98 грн та судовий збір в розмірі 6 056,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано нормами статей 11, 525, 526, 530, 610, 629, 651, 712 Цивільного кодексу України та встановленими судом обставинами відмови позивача від укладеного між сторонами договору шляхом направлення 01.12.2025 на адресу відповідача вимоги про розірвання договору та повернення коштів.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бетонний альянс України» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині розірвання договору поставки № 18/03-1ПБ від 18.03.2024 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в даній частині.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що зобов`язання відповідача по поставці товару по договору виконані не повністю, а тому договір поставки №18/03-1ПБ від 18.03.2024 є чинним та не може бути розірваним в односторонньому порядку. Отже, ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції було неправильно застосовано норму ст. 651 ЦК України.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонний альянс України» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонний альянс України» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі № 910/15874/25 та призначено її розгляд на 02.07.2026. Товариству з обмеженою відповідальністю «ДАРГ» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 04.06.2026.
Позивач не скористався правом, наданим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.
02.07.2026 від представника позивача через підсистему «Електронний суд» надійшли пояснення, в яких останній просить врахувати дані пояснення, відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а її розгляд здійснювати без його участі. 
У судове засідання 02.07.2026 уповноважені представники сторін не з`явились, про день, місце та час розгляду справи сторони були повідомлені належним чином. 
Судова колегія, вирішуючи питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності учасників справи, дійшла висновку про наявність підстав для подальшого розгляду справи без участі представників сторін, які не з`явились, зважаючи на письмову заяву представника позивача Щиглова Є.О., а також на ту обставину, що представник апелянта не повідомив суд про поважність причин неявки в судове засідання та не заявив клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. 
Так, згідно з частинами 1 та 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду. 
Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Обговоривши доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонний альянс України», дослідивши докази наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 18.03.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бетонний Альянс України» (як постачальником) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДАРГ» (як покупцем) було укладено договір поставки № 18/03-1ПБ (далі також – Договір поставки) за умовами якого постачальник зобов`язався передати у власність покупцю замовлений товар, а покупець зобов`язався своєчасно прийняти замовлений товар та здійснити оплату на умовах договору.
Замовленим товаром за договором є будівельні матеріали (бетон). Асортимент, кількість, строк поставки, умови поставки та ціна товару, що підлягає поставці згідно умов даного договору визначається у погоджених замовленнях покупця протягом терміну дії договору та відображається в одному з наступних документів: специфікаціях, товаротранспортних накладних, видаткових накладних або додатковій угоді до даного договору (п.п. 1.3., 1.4. договору).
Відповідно до п. 2.3. договору, загальна кількість товару, що поставляється за цим договором, визначається на підставі письмових заявок покупця, або в додатках, зазначених у п. 1.4. даного договору, в яких вказується: дата поставки, кількість товару, номенклатура товару, при необхідності погодинний графік поставки.
У розділі 5 договору сторони погодили, що розрахунки за кожну поставлену/ відвантажену партію товару здійснюються у безготівковому порядку. Покупець при погодженні замовлення передбаченого в порядку п. 1.4. даного договору здійснює передплату в розмірі 100% від загальної вартості замовленої партії товару не пізніше 2 (двох) банківських днів з моменту отримання рахунку на оплату.
Поставка товару здійснюється на підставі замовлень покупця, погоджених з постачальником, викладених в письмовому вигляді та переданих факсом або особисто (п. 6.1. договору).
Згідно з п. 7.3. договору, перехід права власності на товар, що є предметом поставки за цим договором, відбувається в момент поставки/відвантаження товару, що оформляється підписанням Акту приймання-передачі товару, видатковою накладною або/та товаротранспортною накладною.
Приймання продукції, що поставляється здійснюється: по якості відповідно до документів про якість; по кількості відповідно до видаткової накладної. Приймання продукції по кількості та якості здійснюється покупцем в порядку і терміни, встановлені інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості № П-6, затвердженою наказом Держарбітражу СРСР від 15.06.1965 та Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості № П-7, затвердженою наказом Держарбітражу СРСР від 25.04.1966 (п. 7.4. договору).
Відповідно до п. 12.1. договору, договір вважається укладеним з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
Судом також встановлено, що на виконання умов договору позивачем 30.04.2025 здійснено оплату замовленого товару на підставі платіжних інструкцій №3155 на суму 601133,40 грн та №3156 на суму 562464,00 грн.
02.12.2025 позивач надіслав на адресу відповідача вимогу із проханням вважати договір поставки № 18/03-1ПБ від 18.03.2024 розірваним з моменту отримання вимоги та просив повернути йому як покупцеві надлишково сплачені грошові кошти на суму 116 412,98 грн.
Предметом спору у справі, що переглядається, є вимога позивача про розірвання Договору поставки та стягнення, у зв`язку з цим, грошових коштів, сплачених позивачем відповідачу на виконання цього договору.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність фактичних та правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, з чим колегія суддів апеляційного суду погоджується частково.
Так, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору №18/03-1ПБ від 18.03.2024, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що цей правочин за своєю правовою природою є договором поставки.
Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).
Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Момент виконання обов`язку продавця передати товар визначено статтею 664 Цивільного кодексу України, згідно з якою обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Також, за змістом ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.
Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 ЦК України).
Як встановлено судом першої інстанції, у розділі 5 договору сторони погодили, що розрахунки за кожну поставлену/відвантажену партію товару здійснюються у безготівковому порядку. Покупець при погодженні замовлення, передбаченого в порядку п. 1.4. даного договору здійснює передплату в розмірі 100% від загальної вартості замовленої партії товару не пізніше 2 (двох) банківських днів з моменту отримання рахунку на оплату.
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договору позивачем здійснено оплату замовленого товару відповідно до рахунків на оплату №398 від 30.04.2025 (товар – БСГ В25 Р4 F200 W6, кількість – 256,5 м. куб, загальна вартість 601 133,40 грн) та №399 від 30.04.2025 (товар – БСГ В25 Р4 F200 W6, кількість – 240 м. куб, загальна вартість 562 464,00 грн), що підтверджується платіжними інструкціями №3155 на суму 601 133,40 грн та №3156 на суму 562 464,00 грн.
У свою чергу, відповідач у період з 0.05.2025 до 21.10.2025 здійснив поставку замовленого товару, що підтверджується копіями видаткових накладних, доданих до позову (арк. 22-67). Видаткові накладні містять посилання на реквізити рахунків, виставлених відповідачем позивачу, а саме, №398 чи №399 від 30.04.2025.
Загальна вартість поставленого товару складає 1 047 184,42 грн.
Непоставленим залишається товар вартістю 116 412,98 грн.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів враховує, що відповідач цих обставин не заперечує та не спростовує.
Надаючи оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що сторони договору погодили істотні умови договору та приступили до його виконання. Хоча з поданих сторонами доказів неможливо встановити строк, протягом якого відповідач мав поставити увесь товар, щодо якого позивачем було здійснено передоплату, колегія суддів, розглядаючи спір враховує, що позивач звернувся з позовом через два місяці після останньої поставки відповідачем передплаченого товару.
Як уже було зауважено, нормою ч. 2 ст. 693 ЦК України встановлено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Оскільки відповідач не здійснив поставки передплаченого товару, враховуючи звернення позивача до відповідача з претензією про повернення суми попередньої оплати, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача суми попередньої оплати у розмірі 116 412,98 грн.
Надаючи оцінку апеляційним доводам відповідача про відсутність підстав для розірвання укладеного між сторонами договору у судовому порядку, колегія суддів керується таким.
Так, для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм.
У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, варто кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №727/898/19).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (постанова Верховного Суду від 22.02.2023 в справі № 465/5980/17).
Як убачається з умов укладеного між сторонами договору, ними не погоджувались обставини, достатні для односторонньої відмови від договору. Таке право передбачено нормами цивільного законодавства, якими врегульовані правовідносини купівлі-продажу та поставки товару.
Так, відповідно до ст. 665 ЦК України, у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша, друга статті 202 ЦК України).
Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.
При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) однією стороною. Разом з тим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може бути видання довіреності двома і більше особами, спільний заповіт подружжя тощо. Результат аналізу розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).
Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:
суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;
такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (постанова Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №357/15284/18).
Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору (постанова Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №357/15284/18 ).
Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина третя статті 202 ЦК України).
Тлумачення статті 651 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що:
сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору;
у випадку якщо сторони не встановили момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути обставина (момент) одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору.
Матеріали справи не містять доказів, які б вказували на те, що відповідач відмовлявся від виконання умов договору та поставки замовленого товару.
Втім, ця обставина не впливає на можливість повернення суми передоплати, на яку товар не було поставлено, оскільки право покупця вимагати повернення суми попередньої оплати передбачено ч. 2 ст. 693 ЦК України.
Однак, відсутність відмови від виконання зобов`язань відповідачем унеможливлює розірвання договору внаслідок односторонньої відмови покупниця від нього (ч. 1 ст. 665 ЦК України).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався нормою ч. 2 ст. 651 ЦК України, якою передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Вирішуючи питання про можливість застосування ч. 2 ст. 651 ЦК України до спірних правовідносин сторін, колегія суддів звертається до правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19.
Так, Верховний Суд підкреслив, що істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття – «значної міри» – позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Оскільки частина друга статті 651 ЦК України вказує на те, що договір може бути розірвано і в деяких випадках, передбачених законом або договором, то і в цьому випадку має застосовуватись критерій істотності порушення договірних умов, оскільки зворотнє може призвести до того, що кредитор, який має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке положення є неприпустимим, оскільки може підірвати стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності тяжкості порушення і відповідальності.
Незастосування критерію істотності позбавляє порушника можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує кредитора відмовлятися від договору (розривати) під прикриттям найменшого порушення.
При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) неусунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб.
Одним із факторів, що може братися до уваги, є питання про те, наскільки боржник, який порушив договір, реально заінтересований у збереженні договору: чи не спричинить розірвання договору для нього значної шкоди. Розірвання порушеного договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості правопорушення.
Як на підставу розірвання договору позивач вказує на те, що відповідач недопоставив йому замовленого та оплаченого товару на загальну суму 116412,98 грн. При цьому, позовна заява не містить доказів спричинених такою непоставкою товару наслідків. 
Колегія суддів також враховує, що загальна вартість замовленого товару склала 1163597,4 грн, отже, невиконана частина зобов`язання становить лише близько 10% від замовлення.
Враховуючи викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання укладеного між сторонами договору у судовому порядку, оскільки позивачем не доведено, що допущене відповідачем невиконання зобов`язання є істотним порушенням договору у розумінні ч. 2 ст. 651 ЦК України. 
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до п.2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до п.п. 3-4 ч.1 ст. 277 ГПК України, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання укладеного між сторонами договору від 18.03.2024 №18/03-1ПБ у судовому порядку, а отже і для задоволення позовних вимог у цій частині, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду спору.
Судом першої інстанції неправильно застосовано норму ч. 2 ст. 651 ЦК України. Доводи відповідача у цій частині є обґрунтованими.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в частині задоволення судом вимоги про розірвання договору від 18.03.2024 №18/03-1ПБ, з прийняттям у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
За таких обставин, судовий збір за подання позову у цій частині покладається на позивача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе змінити пункти 1-3 резолютивної частини оскаржуваного рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, враховуючи, що вимоги апелянта були задоволені у повному обсязі, - покладаються на позивача – Товариство з обмеженою відповідальністю «ДАРГ» із розрахунку: 3 028,00 (немайнова вимога, що оскаржується відповідачем) * 1,5 (ставка судового збору за подання апеляційної скарги) * 0,8 (понижуючий коефіцієнт за подання апеляційної скарги у електронному вигляді).
Керуючись ст. ст. 129, 269, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд - 
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонний альянс України» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/15874/25 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/15874/25 скасувати в частині вимоги про розірвання договору поставки №18/03-1ПБ від 18.03.2024, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бетонний альянс України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дарг».
У цій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про розірвання договору поставки №18/03-1ПБ від 18.03.2024 - відмовити.
3. Викласти пункти 1-3 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2026 у справі №910/15874/25 у такій редакції:
« 1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАРГ» задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонний альянс України» (01013, м. Київ, вул. Баренбойма, 8-Р; код ЄДРПОУ 45260189) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАРГ» (04073, м. Київ, вул. Кирилівська, 160, корп.. Б; код ЄДРПОУ 41073431) надлишково сплачені кошти в розмірі 116 412 (сто шістнадцять тисяч чотириста дванадцять) грн 98 коп. та судовий збір в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп.
3. У задоволенні вимог про розірвання договору від 18.03.2024 №18/03-1ПБ - відмовити».
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАРГ» (04073, м. Київ, вул. Кирилівська, 160, корп. Б; код ЄДРПОУ 41073431) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонний альянс України» (01013, м. Київ, вул. Баренбойма, 8-Р; код ЄДРПОУ 45260189) 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
5. Матеріали справи №910/15874/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 06.07.2026. 

Головуючий суддя А.О. Мальченко 

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська