Єдиний унікальний номер справи № 761/6143/24
Провадження № 22-ц/824/2783/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Борисової О.В., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

16 лютого 2024 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 54 кв. м, на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 29 липня 2008 року у справі № 2-2913.
18.12.2018 р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 30833187 про реєстрацію права власності позивачки на квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний запис був внесений на підставі мирової угоди у справі № 2-2913 приватним нотаріусом Нікітіною Ю.В.
Разом з тим, 19.03.2019 р. було скасовано запис про державну реєстрацію права власності позивачки на зазначену квартиру, про що внесено відповідний запис № 30833187 до системи РРП. Таке скасування здійснено державним реєстратором КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості» Порошкіним О.В. на підставі рішення індексний № 46033234, яке, на думку позивачки, винесено за відсутності будь-яких правових підстав, що є грубим порушенням чинного законодавства України.
З розширеної інформаційної довідки № 297335518 від 01.02.2022 р. позивачці стало відомо про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна № 1723904780000 на ім`я ОСОБА_1 згідно з записом № 31053282 від 05.04.2019 р., внесеним до системи РРП приватним нотаріусом Бондар Т.М. на підставі індексного рішення № 46337080 від 05.04.2019 р.
Відповідно до даних РРП, зазначене рішення прийнято на підставі договору купівлі-продажу № 2708 від 05.04.2019 р., посвідченого тим самим нотаріусом.
Як зазначає позивач, вона жодного договору купівлі-продажу з ОСОБА_1 не підписувала, під час його укладення присутня не була та нікого не уповноважувала на укладення такого договору від її імені. Грошові кошти за договором їй як продавцю не передавались. Таким чином, волевиявлення продавця за договором не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, а тому спірна квартира підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння у ОСОБА_1 .
Враховуючи викладене, позивач просив суд витребувати від ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна РРП № 1723904780000, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54 м. кВ. на користь ОСОБА_2 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2025 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 22 вересня 2025 року відповідач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
28 листопада 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
Станом на день розгляду справи відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходило. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 04 червня 2026 року, з`явилися представник позивача ОСОБА_4 , який просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення; представник відповідача ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу та просив апеляційний суд її задовольнити.
Третя особа у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи належним чином повідомлялася.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що позивач є належним власником спірної квартири, що підтверджується ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 липня 2008 року та є преюдиційною обставиною; спірне майно вибуло з володіння позивача поза її волею, договір щодо його відчуження позивач не укладала та не підписувала, а відомості про реєстрацію права власності за відповідачем ґрунтуються на правочині, який містить неправдиві відомості та зареєстрований з порушенням вимог законодавства; сукупністю досліджених доказів підтверджено наявність передбачених статтями 387, 388 ЦК України підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння від останнього набувача; заявлені відповідачем вимоги про застосування позовної давності є безпідставними, оскільки строк звернення до суду позивачем не пропущено; у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Аналіз наведених положень процесуального закону свідчить, що суд апеляційної інстанції насамперед зобов`язаний перевірити, чи допущено судом першої інстанції порушення норм процесуального права, які відповідно до закону є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У разі встановлення таких порушень суд апеляційної інстанції не обмежується доводами та вимогами апеляційної скарги й зобов`язаний надати їм належну правову оцінку та вирішити питання про скасування оскаржуваного рішення. За відсутності таких порушень перегляд рішення здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги з перевіркою законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки спливу строку позовної давності. З цього приводу апеляційний суд зазначає таке:
Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право шляхом звернення до суду.
Згідно зі статтею 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається, зокрема, вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Апелянт зазначає, що запис про державну реєстрацію права власності позивача на спірну квартиру було скасовано 19 березня 2019 року. На його думку, саме з цієї дати він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак перебіг строку позовної давності розпочався саме з цього моменту та закінчився 20 березня 2022 року. Оскільки позивач звернувся до суду з відповідним позовом лише 16 лютого 2024 року, апелянт вважає, що строк позовної давності був пропущений.
Крім того, апелянт зазначає, що сам по собі факт запровадження воєнного стану не є безумовною підставою для незастосування положень законодавства щодо процесуальних строків чи строків позовної давності. На підтвердження своєї позиції він посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якого сторона, яка обґрунтовує неможливість своєчасного звернення до суду, повинна навести конкретні обставини, що об`єктивно перешкоджали реалізації права на судовий захист у встановлений законом строк.
Апеляційний суд не може погодитися із зазначеними доводами апелянта та застосувати наведені ним правові висновки з огляду на таке:
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Зазначений Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався, зокрема Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні"» від 06.02.2024 №3564-ІХ.
Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Таким чином, з урахуванням того, що карантин діяв з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року, а з 24 лютого 2022 року на території України діє воєнний стан, перебіг позовної давності був продовжений на строк дії карантину та воєнного стану, у зв`язку із чим звернення позивача до суду 16 лютого 2024 року не свідчить про пропуск ним строку позовної давності.
Отже, на відміну від доводів апелянта, у спірних правовідносинах продовження строку позовної давності відбулося не з огляду на оцінку поважності причин пропуску такого строку чи наявність об`єктивних перешкод для звернення до суду, а в силу прямої норми закону.
Положеннями пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (у редакції, чинній під час дії карантину) та пункту 19 цього ж розділу прямо передбачено продовження строків позовної давності, визначених статтею 257 ЦК України, на строк дії карантину та воєнного стану відповідно. Зазначені законодавчі приписи є імперативними та не ставлять застосування такого продовження у залежність від доведення особою неможливості своєчасного звернення до суду або наявності інших поважних причин.
За таких обставин доводи апелянта про сплив строку позовної давності є необґрунтованими, а наведені ним правові висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вони стосуються інших правових підстав оцінки дотримання строків звернення до суду. Відтак підстав для застосування наслідків спливу позовної давності у цій справі апеляційний суд не вбачає.
Наступним доводом апелянта було те, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що зазначене майно не може бути витребувано у добросовісного набувача оскільки це майно витребуване на відкритих торгах.
Апеляційний суд зазначає, що апелянт невірно трактує норму закону в даному випадку.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, частини першої статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.
Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Тобто законодавством прямо не передбачено такої конструкції, за якої майно, придбане на відкритих торгах поза межами виконавчого провадження чи виконання судового рішення, автоматично виключається з режиму захисту добросовісного набувача. Вирішальним є саме характер підстав та порядку відчуження майна, а не формальне використання механізму «відкритих торгів» як такого.
У даному випадку відкриті торги було проведено самим продавцем у межах реалізації ним своїх повноважень щодо розпорядження майном, а не в порядку примусового виконання судового рішення.
Апелянт, посилаючись на положення статті 388 ЦК України, фактично невірно тлумачить її зміст, розширюючи передбачені законом виключення та безпідставно ототожнюючи різні правові режими відчуження майна. Такий підхід не ґрунтується на нормах чинного законодавства та не може бути прийнятий судом як обґрунтований.
Іншим доводом апеляційної скарги є твердження про неможливість витребування майна у добросовісного набувача у разі, якщо порушення законодавства було допущено іншими особами. Апелянт зазначає, що будь-яких порушень з його боку допущено не було, у зв`язку з чим покладення на нього негативних наслідків є неправомірним.
Апеляційний суд не може погодитися з такою позицією апелянта.
Правовий статус добросовісного набувача сам по собі не виключає можливості витребування майна. Навпаки, чинне цивільне законодавство прямо передбачає випадки, коли майно може бути витребувано навіть у добросовісного набувача, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, визначальним є не факт вчинення порушення набувачем, а характер вибуття майна з володіння попереднього власника.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивач набув право власності на спірне майно на законних підставах. Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду та положень чинного законодавства, державна реєстрація права власності не є підставою його виникнення, а лише офіційним підтвердженням та посвідченням вже набутого права.
Підставою виникнення права власності у даному випадку є судове рішення, яке набрало законної сили, та яким визначено відповідне набуття права. Відтак право власності існувало до моменту спірного відчуження, а воля власника на вибуття майна була відсутня.
За таких обставин спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, що відповідно до положень статті 388 ЦК України є підставою для його витребування навіть від добросовісного набувача.
Таким чином, у цій справі підлягає застосуванню правова конструкція витребування майна від добросовісного набувача, оскільки наявні передбачені законом умови для такого способу захисту права власності.
Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Суд зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.
Разом із тим у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
Разом із тим у даній справі спір виник між двома фізичними особами щодо права власності на спірне майно, у зв`язку з чим відсутні підстави для автоматичного надання переваги праву однієї зі сторін. 
Водночас при вирішенні такого спору підлягає врахуванню момент виникнення та набуття права власності кожною зі сторін, а також обставини можливого порушення чи припинення такого права. За загальним правилом, захисту підлягає право власності особи, яке виникло правомірно раніше та було порушене внаслідок подальших дій іншої сторони, за умови встановлення всіх юридично значимих обставин справи.
З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

О.В. Борисова