ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 207/1532/17
провадження № 61-14134св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І., 

позивач - керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 , 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кудрявцев Вячеслав Олександрович, державний реєстратор відділу державної реєстрації Департаменту комунальної власності,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська від 08 грудня 2021 року у складі судді Погребняк Т. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року прокурор Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, який діє в інтересах Кам`янської міської ради, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кудрявцев В. О., державний реєстратор відділу державної реєстрації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Астаф`єва С. І., про визнання нікчемним дубліката свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна.
Позов мотивований тим, що рішенням виконавчого комітету Баглійської районної ради народних депутатів № 78/1 від 16 листопада 1990 року «Про оформлення права власності на державний житловий фонд» вирішено доручити Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації зареєструвати право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який перебував на балансі житлово-комунального управління виробничого об`єднання «Придніпровський хімічний завод», за підприємством з державною формою власності - ВО «Придніпровський хімічний завод».
Відповідно до пункту 13 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, Дніпродзержинським міським БТІ 12 лютого 1991 року видано реєстраційне посвідчення про реєстрацію будинку.
Рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради № 660 від 22 вересня 2004 року «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду державного підприємства «Придніпровське житлово-комунальне об`єднання» у комунальну власність міста передано житловий фонд, що перебував на балансі відкритих акціонерних товариств та підприємств, і житловий фонд, що увійшов до статутних фондів підприємств при приватизації, в тому числі й будинок АДРЕСА_1 , який був побудований у 1976 році.
Відповідно до рішення Дніпродзержинської міської ради № 567-19/IV від 24 червня 2005 року «Про затвердження реєстру об`єктів житлового фонду, що належать до комунальної власності міста» будинок АДРЕСА_1 включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпродзержинська за порядковим номером 271 в додатку до вказаного рішення, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпродзержинська.
Відповідно до інформації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради від 14 листопада 2017 року № 05-07/3114 квартира АДРЕСА_2 перебуває на балансі КП «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду».
Згідно з особовим рахунком на квартиру АДРЕСА_2 , у ній були зареєстровані: з 26 вересня 1978 року ОСОБА_4 , була знята з реєстрації 29 березня 2016 року; з 12 серпня 1991 року ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був знятий з реєстрації 13 червня 2006 року; з 03 травня 1994 року ОСОБА_6 , був знятий з реєстрації 29 березня 2016 року.
У провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають кримінальні провадження № 4201641160000098 від 17 листопада 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України та № 12017040160000322 від 09 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України. Досудовим слідством встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Дніпродзержинського МУЮ Астаф`євою С. І. 15 грудня 2015 року здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло від 07 серпня 1995 року, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження від 02 грудня 2015 року № 5/498-р, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 12644291. Згідно із зазначеним дублікатом свідоцтва про право власності на житло, квартира приватизована гр. ОСОБА_2 (розпорядження відділу обліку та розподілу міськвиконкому № 01435 від 07 серпня 1995 року).
Однак, відповідно до інформації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради № 05-07/1040 від 11 квітня 2017 року розпорядчих документів щодо передачі квартири АДРЕСА_2 з комунальної власності у власність громадян не приймалося. Розпорядження органу приватизації від 02 грудня 2015 року № 5/498-р не видавалося.
Таким чином, право власності територіальної громади на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_2 з порушенням встановленої законодавством приватизаційної процедури.
У подальшому ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу зазначеної квартири, який 25 грудня 2015 року посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кудрявцевим В. О. 28 травня 2016 року ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_1 .
З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив: 
визнати нікчемними розпорядження Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради від 02 грудня 2015 року № 5/498-р про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі заяви ОСОБА_2 та дублікат свідоцтва про право власності на житло від 07 серпня 1995 року, виданий Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/498-р від 02 грудня 2015 року; 
скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , а саме: № 12644291 від 15 грудня 2015 року щодо реєстрації державним реєстратором Астаф`євою С. І. права власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, серія та номер 5/498-р, виданий 02 грудня 2015 року, видавник - Департамент комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради за ОСОБА_2 ; № 12760330 від 25 грудня 2015 року, державний реєстратор - приватний нотаріус Кудрявцев В. О., підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу, серія та номер 1623, виданий 25 грудня 2015 року, видавник - приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кудрявцев В. О. за ОСОБА_3 ; № 14754015 від 28 травня 2016 року, державний реєстратор - приватний нотаріус Кудрявцев В. О. на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 624, виданий 28 травня 2016 року, видавник - приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кудрявцев В. О. за ОСОБА_1 
визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за територіальною громадою м. Кам`янське в особі Кам`янської міської ради;
витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Кам`янське в особі Кам`янської міської ради об`єкт житлової нерухомості - квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 811855612104) загальною площею 51,8 кв. м, вартістю 174 224,00 грн.
Короткий зміст судових рішень
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційний суд від 12 квітня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокуратура не обґрунтувала в чому полягає порушення прав та інтересів Кам`янської міської ради, інших осіб у даній справі та не зазначила підстави для представництва інтересів Кам`янської міської ради в суді. Крім того, Кам`янська міська рада взагалі не заявляла волевиявлення та не порушувала питання, що нібито порушено її права та інтереси з підстав відчуження спірної квартири.
Витребування квартири у ОСОБА_1 без компенсації і неможливість розраховувати на отримання іншого житла від держави порушує її право на житло. Задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити.
Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2024 року касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційного суду мотивовано тим, що прокурор зазначив, що у цьому випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що квартира АДРЕСА_2 незаконно, без волі власника, вибула з комунальної власності міста, що позбавляє Кам?янську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатися ними, чим завдається шкода державі. Прокуратурою встановлено неналежне виконання Кам?янською міською радою повноважень щодо контролю за збереженням та використанням комунального майна, бездіяльність, яка виразилася у невжитті жодних заходів щодо повернення спірного майна в судовому порядку. Звертаючись з цим позовом до суду прокурор самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у збереженні комунального майна, яка є власністю територіальної громади, яке не можна передавати у власність без згоди власника, і згідно частиною другою статті 56 ЦПК України набув статус позивача. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог з підстав відсутності у прокурора повноважень на представництво інтересів держави в суді, апеляційний суд на наведене уваги не звернув, а тому дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову з указаних підстав.
Крім того, Верховний Суд вважає висновки апеляційного суду про наявність підстав для відмови в задоволенні позову з підстав відсутності в прокуратури повноважень на звернення до суду із цим позову, а також з підстав того, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, що виключає можливість задоволення позовних вимог про витребування спірного майна, суперечливими та взаємовиключними, оскільки в разі встановлення відсутності повноважень прокурора на звернення до суду з позовом його необхідно залишити без розгляду, тоді як позов прокурора було розглянуто по суті.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах Кам`янської міської ради задоволено частково. Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 08 грудня 2021 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на відмову в задоволенні позову з підстав відсутності в прокуратури повноважень на звернення до суду із цим позову. В іншій частині рішення залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав відсутності у прокуратури повноважень на звернення до суду із цим позову. Тому рішення у вказаній частині підлягає зміні.
При цьому колегія суддів погоджується із висновком суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог з підстав того, що витребування спірної квартири у ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний надмірний тягар. Встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване саме за ОСОБА_3 . Отже, добросовісна особа ОСОБА_1 , яка придбавала нерухоме майно у власність, мала право покладатися на відомості про речові права ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно та його обтяження (наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та задоволення позову призведе до покладання на неї надмірного тягара. Встановивши вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для витребування у ОСОБА_1 спірної квартири на користь позивача.
Аргументи учасників справи
23 жовтня 2024 року через підсистему «Електронний суд» заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, а також стягнути з відповідача судові витрати.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що спірна квартира вибула з комунальної власності поза волею територіальної громади м. Кам`янське, шляхом реєстрації права власності за ОСОБА_2 на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло від 07 серпня 1995 року, в якому зазначено про його видачу на підставі розпорядження № 5/498-р від 02 грудня 2015 року, яке Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради не виносилося, як і будь-які інші розпорядчі документи щодо передачі квартири з комунальної власності у власність громадян. ОСОБА_2 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі сфальсифікованих документів 15 грудня 2015 року та через десять днів - 25 грудня 2015 року відчужив спірне майно ОСОБА_3 за 25 852,00 грн, який, в свою чергу, 28 травня 2016 року відчужив його ОСОБА_1 за 26 003,00 грн (що еквівалентно 1 039,00 дол. США відповідно до курсу НБУ, який становив 25,009 грн). При цьому, вартість спірного нерухомого майна була занижена більш ніж в сім разів, оскільки відповідно до висновку про оцінку нерухомого майна, долученого в 2017 році прокурором до позову, дійсна вартість спірної квартири становила 174 224,00 грн при курсі 26,20 грн за дол. США. Відповідно ОСОБА_1 , придбаваючи нерухоме майно за вартістю, що нижча в сім разів від ринкової, не могла не розуміти, що вказане майно не набуте у законний спосіб, та відповідно учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову.
Висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки на час придбання спірної квартири право власності на це майно було зареєстроване за ОСОБА_3 , а відтак і не могла знати про незаконність його вибуття з комунальної власності, є хибним, оскільки ОСОБА_1 під час укладення договору купівлі-продажу від 28 травня 2016 року могла достеменно знати чи проявивши розумну обачність не могла не знати про значно занижену вартість спірного майна порівняно з ринковими цінами на подібне нерухоме майно, а також поза розумним сумнівом могла встановити від сусідів по будинку той факт, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не мали жодного відношення до спірної квартири та в ній не проживали, у зв`язку із чим не може вважатися добросовісним набувачем. Про те, що сусіди в будинку АДРЕСА_1 були обізнані про долю спірної квартири свідчить той факт, що самою ОСОБА_1 під час розгляду справи по суті надано копію ордеру на цю квартиру на ім`я ОСОБА_4 , виданий 09 квітня 1984 року, який зі слів відповідача зберігався у сусідки.
Враховуючи швидкість переходу права власності на спірне нерухоме майно, декілька змін власників майна за короткий період, ОСОБА_1 могла би проявити розумну обачність при придбанні спірного нерухомого майна, перевірити чому за такий короткий період часу відбулась зміна декількох власників майна, поцікавитись інформацією про кількість попередніх власників цього нерухомого майна, підставами переходу права власності на майно від попередніх власників до нових тощо.
Витребування майна на користь позивача не свідчить про незаконність втручання у право мирного володіння майном відповідача, який набув це майно за відплатним договором, при цьому таке втручання (витребування майна) не покладатиме надмірний тягар на відповідача, оскільки він не позбавлений можливості та права звернутися з вимогами про відшкодування коштів за спірне майно. Апеляційний суд на наведене належної уваги не звернув та помилково вважав, що немає підстав для задоволення вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Суд апеляційної інстанції не здійснив юридичної оцінки всіх фактичних обставин справи та доводів прокурора, не розглянув по суті аргумент щодо вибуття спірної квартири на підставі підробленого дубліката свідоцтва про право власності на квартиру та не взяв до уваги надані докази щодо відсутності волевиявлення законного власника - Кам`янської міської ради та рішення про відчуження (приватизацію) квартири. При цьому, прокурором неодноразово наголошувалось на тому, що у провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають кримінальні провадження № 42016041160000098 та № 12017040160000322 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, зокрема за фактом незаконного заволодіння (на підставі підробленого дублікату свідоцтва про право власності) квартирою, що перебуває у комунальній власності.
При вирішенні справ подібної категорії необхідно приймати до уваги використання підроблених документів про право власності на спірну квартиру, факт реєстрації та перепродажу квартири без відома та волі власника протягом короткого проміжку часу, низьку ціну, яка мала б викликати сумнів у відповідача, який, проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом документів, що підтверджують право власності на квартиру, і, за необхідності, отримавши правову допомогу, мав би зважити на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу квартири. Сукупність зазначених обставин свідчить про відсутність порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, помилковими та безпідставними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для витребування у ОСОБА_1 спірної квартири на користь позивача. Вказані висновки суду також суперечать обставинам справи та нормам чинного законодавства, висновкам Європейського суду з прав людини. Повернення у комунальну власність квартири, незаконно відчуженої фізичній особі на підставі сфальсифікованих документів, переслідує легітимну мету контролю за використанням комунального майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке вибуття не послаблювало основ місцевого самоврядування. Вибуття з комунальної власності внаслідок протиправних дій квартири, яка відповідно до закону мала бути надана у користування найбільш незахищеним членам територіальної громади, вочевидь є порушенням суспільного інтересу.
Також суд апеляційної інстанції дійшов хибного висновку про те, що витребування у ОСОБА_1 спірного нерухомого майна нестиме «індивідуальний надмірний тягар», оскільки судом не встановлено та відповідачем не наведено вмотивованих обґрунтувань, підтверджених належними доказами про настання для неї негативних наслідків як особи, яка постраждала від такого втручання.
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги той факт, що добросовісний власник, із власності якого майно витребовується, не позбавлений можливості відновити своє право на підставі статті 661 ЦК України. Зазначене свідчить, що ОСОБА_1 має право за рахунок продавця спірної квартири отримати компенсацію у зв`язку із витребуванням у неї об`єкту комунальної власності.
Квартира АДРЕСА_2 не є єдиним житлом ОСОБА_1 . Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2358549812101; інформація додається). Вказані обставини Дніпровським апеляційним судом проігноровано.
Тому відсутні підстави вважати непропорційним втручання у мирне володіння майном.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суди в оскаржених судових рішеннях порушили норми процесуального права - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20; від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16; Верховного Суду України від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 03 квітня 2018 року у справі №917/927/17, від 03 липня 2019 року у справі № 183/2535/16, від 06 жовтня 2021 року у справі № 205/5579/19, від 03 липня 2024 року у справі № 297/306/22, від 30 листопада 2022 року у справі № 522/1400/19, від 15 березня 2023 року у справі № 755/172/18, від 10 лютого 2023 року у справі № 206/1198/19, від 29 березня 2023 року у справі № 754/9233/17, від 08 лютого 2023 року у справі № 520/7423/16).
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2026 року відмовлено заступнику керівника Дніпропетровської обласної прокуратури у задоволенні клопотання про здійснення розгляду справи за участі представника Офісу Генерального прокурора; справу призначено до судового розгляду. 
Судові рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської до ОСОБА_1 про витребування майна. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що відповідно до ордеру № 260 серія 17 від 09 квітня 1984 року право користування квартирою (зайняття квартири) АДРЕСА_2 було надане 09 квітня 1984 року ВО «Придніпровський хімічний завод» у безстрокове користування сім`ї наймачів ОСОБА_4, що складалася з трьох осіб, як житло з державного відомчого житлового фонду; наймодавець - Житлово-комунальне управління ВО «Придніпровського хімічного заводу»; надана квартира є 2-кімнатною, житлова площа квартири 27,2 кв.м.
На дату видачі ордеру державний житловий фонд перебував у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).
З відповіді ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 14 червня 2017 року № 862 встановлено, що згідно з даними інвентаризаційної справи відомостей про реєстрацію прав власності на вказану квартиру немає. На будинок АДРЕСА_1 , який належав у цілому ВО «Придніпровський хімічний завод», було видане реєстраційне посвідчення від 12 лютого 1991 року згідно з рішенням Баглійської райради від 16 листопада 1990 року № 378/1.
Рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради № 660 від 22 вересня 2004 року «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду державного підприємства «Придніпровське житлово-комунальне об`єднання»» будинок АДРЕСА_1 був переданий з державної до комунальної власності у комунальну власність міста.
Відповідно до довідки ТОВ «ЄРЦ КП» № 2/4728 від 20 лютого 2018 року право користування (проживання) у спірній квартирі надане ОСОБА_4 , 1955 року народження, що була зареєстрована у цій квартирі з 26 вересня 1978 року до 29 березня 2016 року.
25 грудня 2015 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу спірної квартири. Зазначений договір посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кудрявцевим В. О. в реєстрі за № 1623. 
25 грудня 2015 року приватний нотаріус Кудрявцев В. О. провів державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 .
28 травня 2016 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу спірну квартиру продав ОСОБА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Кудрявцевим В. О. та зареєстрований в реєстрі за № 624.
У провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають кримінальні провадження: від 17 листопада 2016 року № 4201641160000098 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, та від 09 лютого 2017 року № 12017040160000322, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України.
Досудовим слідством встановлено, що державний реєстратор прав на нерухоме майно Дніпродзержинського МУЮ Астаф`єва С. І. 15 грудня 2015 року здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло від 07 серпня 1995 року, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження від 02 грудня 2015 року № 5/498-р. Згідно з даними зазначеного дубліката свідоцтва про право власності на житло, спірна квартира приватизована ОСОБА_2 (розпорядження відділу обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому від 07 серпня 1995 року № 01435).
Позиція Верховного Суду
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, вказано, що «правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19) вказано, що: 
«задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.
Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що рішення Київської обласної ради народних депутатів від 21 грудня 1993 року «Про перелік об`єктів комунальної власності області, які додатково передаються до комунальної власності районів і міста Бровари» є підставою набуття територіальною громадою Бориспільського району права власності на вказане у ньому майно. При цьому законодавство України, чинне на момент виникнення права власності територіальної громади Бориспільського району на спірне нерухоме майно, не передбачало обов`язкової реєстрації цього права та виникнення права з моменту такої реєстрації, тому відсутність державної реєстрації у цьому випадку не впливає на правовий статус зазначених об`єктів нерухомості. Отже, Райрада, яка від імені та в інтересах територіальної громади сіл Бориспільського району Київської області здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, мала право заявити позов про витребування майна, що перебуває у власності цієї територіальної громади, з чужого незаконного володіння на підставі статей 387, 388 ЦК України. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка незаконно, без відповідної правової підстави володіє ним, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання угод щодо спірного майна недійсними.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц. Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близький за змістом висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15».
У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 755/172/18-ц, на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що «апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що спірна квартира перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва, є неприватизованою, в установленому законом порядку у власність нікому не передавалась, вибула з володіння власника не з його волі, та зробив правильний висновок про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна від останнього його набувача. Цивільне законодавство передбачає як право витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України) так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи, на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), на що має право і відповідач пред`явивши відповідний позов. Верховний Суд також зауважує, що за обставин цієї справи, використавши підроблені документи про право власності на спірну квартиру, вона була перепродана без відома та волі власника двічі протягом декількох тижнів за ціною, яка мала б викликати сумнів у відповідача, який проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом документів, що підтверджують право власності на цю квартиру, і за необхідності отримавши правову допомогу, мав би зважити на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу квартири, а тому не можна вважати, що за таких обставин мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц зроблено висновок, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Отже, задоволення позовних вимог за первісним позовом про витребування спірної квартири у ОСОБА_10, який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_10 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що: 
«5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.
5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).
5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
5.64. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».
У пункті 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що «якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54))».
Суд додатково зазначає, що український законодавець шляхом внесення змін до Цивільного кодексу у 2025 році, спрямованих на захист прав добросовісних набувачів (див. пункти 20-21 вище), по суті визнав, що у разі витребування майна у таких власників саме держава має нести наслідки, зокрема фінансові. Це підтверджується вимогою забезпечити на момент подання віндикаційного позову (rei vindicatio) наявність коштів для виплати компенсації особі, чиї права зачіпаються, у разі задоволення позову. Крім того, ці зміни, вочевидь, не розмежовують способи набуття майна останнім (або єдиним) власником - чи то безпосередньо від держави (у порядку приватизації), чи то через наступні правочини, як-от купівля-продаж. Визначальним є те, що майно первісно належало державі (або територіальній громаді) і що останній власник є добросовісним набувачем. Хоча нове законодавство не може виправити ситуацію заявниці, оскільки воно застосовується лише до майбутніх справ (з ретроактивною дією тільки для справ, що розглядаються судами першої інстанції), Суд вважає, що такий підхід відображає позицію законодавця щодо способу розв`язання складних правових ситуацій, подібних до тієї, що розглядається у цій справі (див. рішення ЄСПЛ KOSMATSKA v. UKRAINE», від 04.12.2025 року, заява № 9953/16) 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність- один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
У процесуальному законодавстві принцип диспозитивності реалізується через засадниче правило «ne eat judex ultra petita partium» - немає суду за межами вимог сторін. Тобто у судовому процесі потрібно виходити з того, що саме стороні належить право обрати та визначити цілі свого звернення до суду. Суд не вправі змінювати обране особою спрямування, а помилка у праві має наслідком відмову у задоволенні вимог процесуального звернення або інші несприятливі правові наслідки. Вихід суду за межі заявлених доводів та вимог процесуального звернення конкурує з принципом змагальності, оскільки жодна сторона судового процесу не повинна спростовувати те, на що інша сторона не посилалася (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22 (провадження № 14-24цс24)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
У справі, що переглядається:
суди встановили, що будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради № 660 від 22 вересня 2004 року «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду державного підприємства «Придніпровське житлово-комунальне об`єднання» був переданий з державної у комунальну власність міста; право власності на спірну квартиру у вказаному будинку у порядку приватизації до інших осіб не переходило; ОСОБА_2 не був користувачем спірної квартири, свідоцтво про право власності йому не видавалось, проте 15 грудня 2015 року за ним здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, після чого на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 25 грудня 2015 року, він продав вказану квартиру ОСОБА_3 , який 28 травня 2016 року уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_1 ;
встановивши, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі та вирішуючи питання про витребування майна, суди виходили із того, що відсутні обставини, які б вказували на те, що ОСОБА_1  знала або могла знати про недобросовісну поведінку попередніх власників. Тому, укладаючи договір купівлі-продажу з ОСОБА_3 та набуваючи спірне майно у власність, ОСОБА_1 мала право покладатися на відомості про речові права ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно та його обтяження (наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Інших обставин, які могли б свідчити про недобросовісність володільця нерухомого майна, тобто за яких відповідач знав або міг знати про набуття ним майна всупереч закону, позивач не наводив та судами таких обставин не встановлено;
тому суди надали оцінку критеріям правомірності втручання у право на мирне володіння майном  ОСОБА_1 , що набула це майно за відплатним договором, та зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для витребування спірної квартири з її власності як такого, що буде непропорційним втручання у права добросовісного набувача, виходячи з принципів мирного володіння майном.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги прокурора, що є хибними висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна та не могла знати про незаконність його вибуття з комунальної власності, оскільки прокурор на недобросовісність ОСОБА_1 при розгляді справи судами попередніх інстанцій не посилався, тобто обставини, які б свідчили про наявність підстав для витребування у неї спірної квартири як у недобросовісного набувача, не були підставою позову прокурора в цій справі.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які є посилання в касаційній скарзі, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги,з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська від 08 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської до ОСОБА_1 про витребування майна залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко