Справа № 420/41512/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши в письмовому провадженні у порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Південного міжрегіонального Головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,-
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Південного міжрегіонального Головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні в якому позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 27.11.2025 року №1079-к “Про звільнення ОСОБА_1 ”;
поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні з дати фактичного звільнення - 28.11.2025 року;
стягнути з Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;
зобов`язати Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів запропонувати ОСОБА_1 іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до його професійної підготовки та професійних компетентностей та у разі його згоди, перевести на відповідну посаду.
Позов та відповідь на відзив обґрунтовані тим, що наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 12.10.2021 №566-к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника ПМГУ. Водночас, Постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року №826 “Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів” було прийнято рішення ліквідувати як юридичні особи публічного права такі міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів: Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні; Південне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні. Та утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів - Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні. Держпродспоживслужба надіслала Позивачу повідомлення про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні. Позивач надіслав заяву до Держпродспоживслужби від 15.10.2025 року в якій просив перевести його з займаної посади заступника начальника Південного МГУ на рівнозначну посаду заступника начальника (новоствореного) Південно-Східного МГУ. При цьому просив прийняти до уваги, що звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а також враховувати положення законодавства про переважне право на залишення на роботі, зокрема п.1, п.2, п.3, статті 42 Кодексу Законів про працю України, оскільки, Позивач є таким, що має переважне право на залишення на роботі. Зазначаю, що згідно результатів виконання завдань державним службовцем, який займає посаду державної служби категорії “Б” аба “В”, за 2025 рік позивач отримав високу оцінку (майже відмінну), в обгрунтуванні даної оцінки головою Держпродспоживслужби зазначено що завдання виконано своєчасно, результат високої якості, його досягнуто з високим ступенем самостійності, ініціативності, робота проводилась ефективно, з дотриманням правил етичної поведінки. Під час виконання завдання державним службовцем вносилися пропозиції щодо інших документів, процесів, процедур, заходів або їх удосконалення. Пройдено професійне навчання відповідно до індивідуальної програми. 11.11.2025 року позивачем отримано відповідь на дану заяву в якій було зазначено, що посади заступників начальника Південно-Східного МГУ укомплектовано. Позивач звертає увагу, що заява на переведення була 15.10.2025 року, а накази про призначення заступників в Південно-Східному МГУ видані вже після надсилання заяви. Тобто на момент подання заяви на переведення, посади заступників в Південно-Східному МГУ були вакантні. 27 листопада 2025 року Держпродспоживслужба видала наказ за №1079-к, яким позивача звільнено на підставі пункту 1-1 ч.1 статті 87 Закону України “Про державну службу” у зв`язку із ліквідацією Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні. При цьому, Позивачу не запропоновано жодної із посад державної служби, де суб`єктом призначення є Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. Окрім того, навіть не запропоновано роботу на посадах не державної служби, де роботодавцем виступає Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. Всупереч очевидного публічного правонаступництва Південно-Східного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні позивачеві не запропоновано жодної із рівнозначних посад, або як виняток нижчих посад в цьому органі, у зв`язку із чим позивач вважає протиправним наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 27.11.2025 року №1079-к “Про звільнення ОСОБА_1 , що і зумовило позивача звернутись до суду з даним позовом.
Від відповідача Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів надійшов відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що оскільки у спірних правовідносинах триває процедура ліквідації МГУ, ОСОБА_1 підлягав звільненню із займаної посади з підстав ліквідації юридичної особи (пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889), а не реорганізації (пункт 1 частини першої статті 87 Закону № 889). Приймаючи наказ Держпродспоживслужби від 27.11.2025 № 1079-к, Держпродспоживслужба діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений законом, добросовісно та розсудливо, з дотриманням необхідної процедури та з урахуванням всіх обставин справи, а тому такий наказ відповідає критеріям правомірності, встановленим в частині другій статті 2 КАС України, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування.
Від відповідача Південного міжрегіонального Головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначає, що наказом Держпродспоживслужби від 27.11.2025 наказ за №1079-к ОСОБА_1 з 28.11.2025 звільнений з посади заступника начальника ПМГУ відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні. Підставою звільнення зазначено постанову КМУ від 14.07.2025 № 826, попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 , протокол № 21 від 25.08.2025 про доведення ОСОБА_1 попередження Держпродспоживслужби від 25.08.2025 та погодження Міністра економіки, довкілля та сільського господарства України від 26.11.2025 № 2202-14/81224-03. Суб`єктом призначення на посаду та безпосереднім керівником позивача, як заступника начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні, був Голова Держпродспоживслужби Відповідно пункту 1-1 частини 1 статті 87 закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, серед іншого, ліквідація державного органу. Частиною 3 статті 87 зазначеного закону, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. На відміну від звільнення за пунктом 1 частини першої статті 87 (скорочення або реорганізація), закон не передбачає обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну або нижчу посаду. Таким чином, у випадку звільнення саме за пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону – законодавець не встановив необхідності здійснювати пропозиції іншої посади. Ліквідація — це завершення діяльності державного органу як юридичної особи без переходу його прав та обов`язків до іншого органу, якщо акт органу влади прямо не встановлює правонаступника. Ліквідація означає, що орган припиняє існування повністю, а з ним — і всі посади державної служби в цьому органі. Саме тому законодавець у пункті 1-1 частини першої статті 87 Закону не зазначив жодної норми про обов`язковість пропонування інших посад. Більше того, частина третя статті 87, яка регулює обов`язок пропонування вакансій, прив`язана винятково до пункту 1 частини першої статті 87 — тобто до реорганізації або скорочення, але не до ліквідації. Пропонування посад при ліквідації було б надмірним втручанням у кадрову політику органів державної влади та виходило б за межі повноважень, установлених законом. Законодавець розумів це, тому не включив до механізму ліквідації механізм забезпечення працевлаштування. Відповідач зазначає, що Жодним нормативним актом не встановлено правонаступника ПМГУ, не міститься розпорядчих положень щодо передачі його прав, обов`язків чи функцій іншому органу. Навпаки — новостворений орган - Південно-Східне МГУ на державному кордоні має іншу структуру та інші, істотно ширші повноваження, що виключає можливість правонаступництва. Крім того, відповідач вважає, що переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, на державних службовців у разі їх вивільнення не поширюється, оскільки законодавець прямо виключив застосування відповідної норми для цієї категорії працівників.
Від відповідача Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів надійшли заперечення на відповідь на відзив в якому відповідач зазначає, що оскільки у спірних правовідносинах триває процедура ліквідації МГУ, ОСОБА_1 підлягав звільненню із займаної посади з підстав ліквідації юридичної особи (пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889), а не реорганізації (пункт 1 частини першої статті 87 Закону № 889).
Ухвалою суду від 22 грудня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 22 січня 2026 року о 11 год. 00 хв.
Ухвалою суду від 14 січня 2026 року задоволено заяву представника Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі.
Ухвалою суду від 12.03.2025 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено для розгляду по суті на 10.04.2026 року.
У судовому засіданні представники відповідачів просили відмовити у позовних вимог у повному обсязі. 
Протокольною ухвалою суду 23.04.2026 року розгляд справи продовжено в порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши учасників процесу, суд встановив наступне: 23.09.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №873 “Про утворення на державному кордоні міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів”.
Відповідно до зазначеної постанови було утворено, зокрема, Південне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 12.10.2021 №566-к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника ПМГУ.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року №826 “Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів” прийнято рішення ліквідувати як юридичні особи публічного права такі міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів:
Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні;
Південне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Та утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів - Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
03 вересня 2025 року ОСОБА_1 отримав попередження про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
15 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів із заявою в якій просив перевести з займаної посади заступника начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні ЄДРПОУ 44068843 на рівнозначну посаду заступника начальника Південно-східного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні ЄДРПОУ 46102173. 
На зазначену заяву відповідачем надано відповідь №В-7054/4-7591 від 11.11.2025 року в якій (окрім іншого) зазначено, що відповідно до частини третьої статті 5 Закону дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Принагідно зазначено, що посади заступників начальника ПівденноСхідного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні укомплектовано.
Наказом Держпродспоживслужби від 27.11.2025 року №1079-к ОСОБА_1 звільнено 28 листопада 2025 року з посади заступника начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Позивач вважаючи зазначений наказ протиправним звернувся до суду з даним позовом.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях врегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2025 №889-VІІІ.
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Частинами 2, 3 статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
За змістом частини 5 статті 22 Закону №889-VІІІ у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Пункт 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Відповідно до частини 1 статті 87 Закону №889-VIIІ підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
У своїй практиці Верховний Суд констатував, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передання іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників з`ясовувати реальність такої ліквідації із врахуванням вищенаведеного. Оскільки юридичний акт, що став підставою для ліквідації, та наступне звільнення працівника з цієї підстави взаємопов`язані, перевірці підлягають законність як цього юридичного акта, так і процедури звільнення.
Зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, враховуючи при розгляді справи №300/5208/22 у постанові від 03.04.2025 висновки Верховного Суду, сформовані за аналогічних обставин справи у постановах від 16.05.2024 у справі №300/5311/22, від 31.07.2024 року у справі №300/5313/22, висловив правову позицію, за якою ліквідація державного органу (як підстава для припинення державної служби) пов`язується не тільки з виданням відповідного розпорядчого акта про ліквідацію юридичної особи [публічного права], але також з тим, що держава відмовляється від виконання певних завдань і функцій або ж передає їх (чи залишає їх) іншому державному органу (приміром, для недопущення дублювання повноважень державних органів). Іншими словами, ліквідація юридичної особи публічного права - навіть якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є відповідний запис не тотожна за змістом і юридичними наслідками ліквідації державного органу, який, між тим, може мати статус юридичної особи, яка за порядком утворення належить до юридичних осіб публічного права.
Злиття кількох державних органів в один й наділення цього новоутвореного (в результаті такого способу реорганізації) державного органу по суті тими самими владними повноваженнями, які мали ті органи, які злилися в один, не означає, що припинені (шляхом злиття) державні органи ліквідовані інституційно. У такий спосіб вони набули нової "форми", але їх "сутність", яка виявляється у завданнях і функціях у визначеній сфері правовідносин, залишилися ті самі. Звідси й робиться висновок, що державний орган (зокрема й місцевого рівня, як-от у цій справі) не ліквідований, а реорганізований.
Слід зазначити, що висловлені вище міркування стосовно того, який зміст вкладається в "ліквідацію" державного органу та зміни, внесені до статті 87 Закону №889-VIII згідно із Законами №117-IX від 19.09.2019, №440-IX від 14.01.2020, №1285-IX від 23.02.2021, не заперечують існуючого підходу до розрізнення "ліквідації" державного органу від його "реорганізації", а з тим і юридичних процедур та наслідків, які мають застосовуватися щодо державних службовців.
Для правильного вирішення справ такої категорії передусім необхідно з`ясувати суть змін в організації функціонування територіальних органів Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, а відтак і їх юридичні наслідки.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року №826 “Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів” було прийнято рішення ліквідувати як юридичні особи публічного права такі міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів:
Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні;
Південне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
При цьому створено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів - Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 04.08.2025 внесено запис за № 1005561100010076350 про припинення юридичної особи - Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні, з вказаного моменту юридична особа публічного права перебуває з відміткою "в стані припинення".
Станом на момент розгляду справи Південне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні перебуває у статусі "в стані припинення", що підтверджується відповідю № 2669285 від 29.04.2026 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 06.10.2025 зареєстровано Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні (код ЄДРПОУ 46102173).
При цьому, у Постанові Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року №826, як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних органів Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість передбачено об`єднання (злиття) двох територіальних органів Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, що припиняються, в новий територіальний орган Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, повноваження якого поширюються на дві адміністративно-територіальні одиниці (області) на які розповсюджувалися повноваження Східного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні та Південного міжрегіонального головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Так, у Положенні про Південне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні затвердженого наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 25 грудня 2024 року №889 пункт 4 зазначено наступне:
“Повноваження Міжрегіонального головного управління поширюються на території Кіровоградської, Миколаївської, Одеської, Черкаської, Херсонської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (далі обслуговування)”.
Крім того, у Положенні про Південне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні затвердженого наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 25 грудня 2024 року №889 пункт 5 зазначено наступне:
“Міжрегіональне головне управління відповідно до покладених на нього завдань:
1) забезпечує здійснення державного контролю на державному кордоні України за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин, вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України;
2) здійснює документальні перевірки вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України, у тому числі перевіряє міжнародні сертифікати на відповідність вимогам законодавства;
3) здійснює перевірки відповідності вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України;
4) здійснює фізичні перевірки вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України;
5) затримує вантажі та приймає рішення про поводження з вантажами, які не відповідають законодавству, у порядку, установленому законом;
6) забезпечує застосування періодичності перевірок вантажів, які ввозяться (пересилаються) на митну територію України, затвердженої Держпродспоживслужбою;
7) надає митному органу інформацію, необхідну для здійснення митних формальностей, у тому числі 3 використанням єдиного державного інформаційного вебпорталу “Єдине вікно для міжнародної торгівлі”;
8) взаємодіє з митними органами, іншими державними органами, установами та організаціями, уповноваженими на здійснення дозвільних або контрольних функцій щодо переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, та іншими заінтересованими особами під час проведення державного контролю вантажів з продуктами, що ввозяться на митну територію України (у тому числі з метою транзиту) з використанням механізму “єдиного вікна”;
9) використовує інформаційно-комунікаційні системи Держпродспоживслужби;
10) здійснює застосування ветеринарно-санітарних заходів для охорони території України від занесення збудників хвороб тварин з території інших країн або з карантинних зон;
11) забезпечує здійснення дезінфекції транспортних засобів, що перетинають кордон з територій, на яких існує загроза високого ризику занесення збудників хвороби тварин, що підлягає повідомленню;
12) проводить розширений та вибірковий ветеринарно-санітарний контроль товарів;
13) проводить стандартний прикордонний ветеринарно-санітарний контроль товарів;
14) надає адміністративні послуги відповідно до закону;
15) надає в передбачених законодавством випадках платні послуги;
16) забезпечує зберігання на призначеному прикордонному інспекційному посту оригіналів міжнародного сертифіката та інших документів, що вимагаються згідно із законом, а також копії загального ветеринарного документа на ввезення;
17) забезпечує оформлення загального документа на ввезення та загального ветеринарного документа на ввезення відповідно до закону;
18) обмежує, забороняє або припиняє обіг, у тому числі транспортування (переміщення), відповідно до законодавства об`єктів державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду в разі порушення ветеринарно-санітарних заходів, установлених законодавством, якщо такі порушення можуть спричинити безпосередню загрозу життю та/або здоров`ю людей і тварин;
19) інформує Держпродспоживслужбу про всі випадки виявлення серед тварин, що транспортуються (переміщуються), хворих, а також тих, що викликають підозру на захворювання, загинули від інфекційних захворювань, прийняття рішення щодо затримання об`єктів державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду, виникнення осередків інфекційного захворювання тварин, їх масового отруєння під час транспортування (переміщення);
20) забезпечує нерозголошення інформації з обмеженим доступом, отриманої у зв`язку із здійсненням державного контролю;
21) узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його повноважень, готує пропозиції щодо його вдосконалення та подає їх на розгляд Держпродспоживслужбі;
22) організовує роботу та облаштовує призначені прикордонні інспекційні пости та призначені пункти пропуску на державному кордоні України;
23) здійснює інші повноваження, визначені законом”.
В свою чергу у Положенні про Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні затвердженого наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 29 серпня 2025 року №909 пункт 4 зазначено наступне:
“Повноваження Міжрегіонального головного управління поширюються на території Кіровоградської, Миколаївської, Одеської, Черкаської, Херсонської, Дніпропетровської, Донецької, Запорізької, Луганської, Полтавської Харківської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (далі -зона обслуговування)”.
Крім того, у Положенні про Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні затвердженого наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 29 серпня 2025 року №909 пункт 5 зазначено наступне:
“Міжрегіональне головне управління відповідно до покладених на нього завдань:
1) забезпечує здійснення державного контролю на державному кордоні України за дотриманням законодавства про харчові продукти, корми, побічні продукти тваринного походження, здоров`я та благополуччя тварин, вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України та/або вивозяться (пересилаються) з неї;
2) здійснює документальні перевірки вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України, у тому числі перевіряє міжнародні сертифікати на відповідність вимогам законодавства;
3) здійснює перевірки відповідності вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України;
4) здійснює фізичні перевірки вантажів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України та/або вивозяться (пересилаються) з неї;
5) затримує вантажі та приймає рішення про поводження з вантажами, які не відповідають законодавству, у порядку, установленому законом;
6) забезпечує застосування періодичності перевірок вантажів, які ввозяться (пересилаються) на митну територію України, затвердженої Держпродспоживслужбою;
7) надає митному органу інформацію, необхідну для здійснення митних формальностей, у тому числі з використанням єдиного державного інформаційного вебпорталу “Єдине вікно для міжнародної торгівлі”;
8) взаємодіє з митними органами, іншими державними органами, установами та організаціями, уповноваженими на здійснення дозвільних або контрольних функцій щодо переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, та іншими заінтересованими особами під час проведення державного контролю вантажів з продуктами, що ввозяться на митну територію України (у тому числі з метою транзиту) з використанням механізму “єдиного вікна”;
9) використовує інформаційно-комунікаційні системи Держпродспоживслужби;
10) здійснює застосування ветеринарно-санітарних заходів для охорони території України від занесення збудників хвороб тварин з території інших країн або з карантинних зон;
11) забезпечує здійснення дезінфекції транспортних засобів, що перетинають кордон з територій, на яких існує загроза високого ризику занесення збудників хвороби тварин, що підлягає повідомленню;
12) проводить розширений та вибірковий ветеринарно-санітарний контроль товарів;
13) проводить стандартний прикордонний ветеринарно-санітарний контроль товарів;
14) надає адміністративні послуги відповідно до закону;
15) надає в передбачених законодавством випадках платні послуги;
16) забезпечує зберігання на призначеному прикордонному інспекційному посту оригіналів міжнародного сертифіката та інших документів, що вимагаються згідно із законом, а також копії загального документа на ввезення та загального ветеринарного документа на ввезення;
17) забезпечує оформлення загального документа на ввезення та загального ветеринарного документа на ввезення відповідно до закону;
18) обмежує, забороняє або припиняє обіг, у тому числі транспортування (переміщення), відповідно до законодавства об`єктів державного ветеринарно санітарного контролю та нагляду в разі порушення ветеринарно-санітарних заходів, установлених законодавством, якщо такі порушення можуть спричинити безпосередню загрозу життю та/або здоров`ю людей і тварин;
19) інформує Держпродспоживслужбу про всі випадки виявлення серед тварин, що транспортуються (переміщуються), хворих, а також тих, що викликають підозру на захворювання, загинули від інфекційних захворювань, прийняття рішення щодо затримання об`єктів державного ветеринарно- санітарного контролю та нагляду, виникнення осередків інфекційного захворювання тварин, їх масового отруєння під час транспортування (переміщення);
20) забезпечує нерозголошення інформації з обмеженим доступом, отриманої у зв`язку із здійсненням державного контролю;
21) узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його повноважень, готує пропозиції щодо його вдосконалення та подає їх на розгляд Держпродспоживслужбі;
22) організовує роботу та облаштовує призначені прикордонні інспекційні пости та призначені пункти пропуску на державному кордоні України, що входять до зони обслуговування Міжрегіонального головного управління;
23) здійснює інші повноваження, визначені законом”.
З огляду на вищевикладене, слід констатувати, що держава, яка в особі Кабінету Міністрів України ухвалила Постанову від 14 липня 2025 року №826, коли ліквідувала Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні та Південне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні, не відмовилася від завдань з реалізації державної політики ветеринарної медицини та безпечності харчових продуктів, здійснення державного ветеринарно-санітарного контролю, застосування ветеринарно-санітарних заходів, заходів щодо охорони в межах компетенції території України від проникнення хвороб тварин з території інших держав або карантинних зон, а наділила ними новоутворений міжрегіональний територіальний орган - Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів.
Таким чином, суд вважає, що після формальної ліквідації територіальних органів Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Східне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні та Південне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні) фактично відбулася їх реорганізація шляхом злиття у Південно-Східне міжрегіональне головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів, якому і були передані повноваження, завдання та функції названих державних територіальних органів Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, а не їх ліквідація.
З 06 березня 2021 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби" від 23.02.2021 №1285-ІХ (надалі, також Закон №1285-ІХ), яким законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VІІІ і виклав частину 3 Закону №889-VІІІ у такій редакції: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду".
Отже, після внесення Законом №1285-ІХ змін до частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини 1 цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №640/24023/21, від 23.02.2023 у справі №140/9066/21, від 11.05.2023 у справі №380/9574/21, від 27.06.2023 у справі №120/3712/21-а, від 14.09.2023 у справі №640/15737/22, від 12.09.2024 у справі №380/9055/22, від 10.07.2025 за №380/5244/22 та інших.
Варто зазначити, що за змістом статті 5 Закону №889-VІІІ дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Водночас у цьому випадку частиною 3 статті 87 Закону №889-VІІІ, який є спеціальним законодавчим актом у спірних правовідносинах, повністю унормовано порядок вивільнення державних службовців, зокрема у випадку реорганізації, а відтак норми трудового законодавства не підлягають застосуванню.
Відповідно матеріалів справи, вказана редакція частини третьої статті 87 Закону №889-VIII діяла як на момент попередження позивача про можливе наступне звільнення, так і на час видачі оскаржуваного наказу, а отже, у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.
Верховний Суд у постанові від 30.11.2022 у справі №640/15797/21 сформулював правовий висновок щодо питання застосування частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ у редакції Закону №1285-IX у системному зв`язку з положеннями частини 5 статті 22 Закону №889-VІІІ.
Так, у цій постанові Верховний Суд виснував, що приписи частини 3 статті 87 Закону №889-VIIІ у редакції, чинній з 06.03.2021, вже не дозволяють суб`єкту призначення альтернативної поведінки в цій ситуації (пропонувати вакантні рівнозначні посади чи ні). Тобто положення частини третьої статті 87 Закону №889-VIII у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема статті 22) треба розуміти так, що в разі реорганізації (державного органу), що є підставою для звільнення державного службовця (у значенні пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII), суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести. Водночас приписи частини 5 статті 22 Закону №889-VI дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.
У подальшому застосування такого підходу щодо тлумачення частини 3 статті 87 Закону №889-VIIІ у редакції Закону №1285-ІХ знайшло відображення у низці інших постанов Верховного Суду, приміром у постановах від 05.04.2023 у справі №640/12871/21, від 12.04.2023 у справі №340/1791/22, від 24.07.2023 в справі №140/7340/22 та інших.
Зокрема, у постанові від 12.09.2024 у справі №380/9055/22 Верховний Суд дійшов таких висновків: "Твердження скаржника про те, що частина 3 статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №1285-ІХ чітко передбачає обов`язок суб`єкта призначення/керівника державної служби запропонувати лише одну рівнозначну посаду державної служби є нічим іншим, аніж суб`єктивним сприйняттям і трактуванням цієї норми відповідачем та не ґрунтується на правильному тлумаченні. Так, словосполучення "іншу рівнозначну посаду державної служби" не означає "одну рівнозначну посаду державної служби". Під "іншою" слід розуміти будь-яку вакантну рівнозначну посаду державної служби, яку може обійняти державний службовець з урахуванням своєї кваліфікації. Відповідно, якщо таких посад декілька, то всі вони повинні бути запропоновані державному службовцю".
Надалі, вказана думка розвинута Верховним Судом у постанові від 10.07.2025 у справі №380/5244/22, де звернено увагу, що обов`язок з працевлаштування працівника, який покладається на роботодавця з моменту попередження про вивільнення і триває до дня звільнення, реалізується через надання всіх саме вакантних посад, які з`явилися в установі протягом цього періоду, а також тих, що існували на день звільнення. Зміст частини 3 статті 87 Закону №889-VIII передбачає, що роботодавець вважається таким, що виконав свій обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі можливі варіанти переведення, що відповідають його професійній кваліфікації.
З підстав наведеного, суд касаційної інстанції погодився із тим, що в контексті спірних правовідносин відповідач [суб`єкт звільнення] не має обов`язку пропонувати абсолютно всі рівнозначні посади (окрім вакантних посад), оскільки в такому разі виникла б необхідність звільняти працівників, які їх займають на законних підставах.
Зважаючи що Південне міжрегіональне головне управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні як державний орган припинилося внаслідок реорганізації, то позивач за такої ситуації міг би бути звільнений з державної служби на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону у разі, якщо не було можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі її відмови від переведення на запропоновану посаду (абзац 3 частини 3 статті 87 Закону).
Водночас, суд зазначає, що 03.09.2025 позивача попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII.
Відповідно до матеріалів справи, відповідачі заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказували що в даному випадку відбулась ліквідація, а не реорганізація Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Проте припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII не передбачає виконання обов`язку, визначеного абзацом 2 частини 3 статті 87 Закону №889-VIII, адже ліквідація органу унеможливлює саме існування посад, які б можна було запропонувати.
З урахуванням встановлених у справі обставин та аналізу норм чинного законодавства у сфері державної служби в їх системному зв`язку, суд дійшов висновку, що при звільненні позивача відповідачем не було дотримано вимог частини 3 статті 87 Закону №889-VIII. Зокрема, позивачеві не було запропоновано іншу рівнозначну посаду державної служби, що є обов`язковим елементом процедури звільнення у відповідних правовідносинах.
Посилання відповідача на ліквідацію державного органу як підставу для невиконання такого обов`язку, суд вважає необґрунтованими, оскільки фактичні обставини справи свідчать про інший характер припинення органу, що не звільняє суб`єкта владних повноважень від дотримання встановлених гарантій державного службовця.
Вказані порушення мають істотний характер, оскільки вплинули на законність прийнятого рішення та призвели до порушення прав позивача.
У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про протиправність наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 27.11.2025 року №1079-к “Про звільнення ОСОБА_1 ” та наявність підстав для його скасування.
Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, він підлягає поновленню на попередній посаді органом, який розглядає трудовий спір.
Згідно з абзацом другим пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», працівник, незаконно звільнений до реорганізації підприємства, підлягає поновленню на роботі в тому підприємстві, де фактично збереглося його попереднє місце роботи.
Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі №21-484а14, свідчить, що ліквідація державної установи з одночасним створенням іншої, яка перебирає її функції, не звільняє державу як роботодавця від обов`язку забезпечити працевлаштування працівників. У разі незаконного звільнення порушене право працівника підлягає відновленню шляхом поновлення на займаній посаді.
Отже, скасування наказу про звільнення є підставою для поновлення працівника на попередній роботі. Поновлення на роботі означає надання працівникові тієї ж посади та виконання тих самих функціональних обов`язків, які він мав до звільнення.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність поновлення ОСОБА_1 на посаді, яку він обіймав до незаконного звільнення, а саме — заступника начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні.
Вирішуючи питання щодо моменту, з якого має бути відновлено трудові права позивача, суд виходить із такого: нормативно визначено, що датою припинення трудових відносин є останній день виконання працівником своїх трудових обов`язків. Такий підхід закріплений у пункті 2.27 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників».
Як убачається з матеріалів справи, у спірному наказі встановлено, що позивач звільнений 28.11.2025, тобто саме цей день є завершальним днем його роботи.
Оскільки днем звільнення позивача є 28.11.2025 (п`ятниця), наступні дні — 29.11.2025 та 30.11.2025 — є вихідними. Відтак, першим робочим днем, з якого позивач був позбавлений можливості виконувати свої посадові обов`язки, є 01.12.2025.
Таким чином, починаючи з 01.12.2025, позивач був фактично позбавлений можливості здійснювати свої посадові повноваження не з власної волі, що свідчить про настання періоду вимушеного прогулу.
З огляду на викладене, належним способом відновлення порушеного права є поновлення позивача на посаді з наступного календарного дня після звільнення, а саме з 01.12.2025.
Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з частиною першої статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" (із змінами і доповненнями) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Підпунктом "з" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку № 100).
Згідно з довідкою роботодавця від 09.12.2025 середньоденна заробітна плата позивача становить 2394,67 грн. яка видана відповідно до Постанови Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 р. "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", що сторонами не заперечується.
Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня наступного після звільнення, у даному випадку - з 01.12.2025 (, до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника - 29.04.2026, та складає 108 робочих днів.
Виходячи з установленої кількості 108 робочих днів вимушеного прогулу, загальний розмір належних до стягнення сум складає 258624,36 грн (2394,67грн * 108 днів).
Суд також звертає увагу, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-511цс16 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі № 826/808/16 не знайшла підстав для відступлення від цього правового висновку. У постанові Верховного Суду 18.03.2021 у справі № 825/3399/14 також підтримано цей висновок.
У пункті 164.6 статті 164 Податкового кодексу України (далі - ПК України), яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.
Системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків).
Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.
Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18.07.2018 у справі № 359/10023/16-ц та від 07.10.2020 у справі № 523/14396/19, у рішенні від 16.03.2023 у справі № 9901/420/19.
Враховуючи наведене, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 258624,36 грн. підлягає стягненню на користь позивача з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.
Отже, на користь позивача належить стягнути з Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 258624,36 грн. з проведенням (утриманням) необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Зважаючи на вищевикладене, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 53880, 01 грн. (22,5 днів * 2394,67 грн.), з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Суд зазначає, що вимога позивача про зобов`язання відповідача запропонувати йому іншу рівнозначну або, як виняток, нижчу посаду державної служби та у разі його згоди здійснити переведення фактично спрямована на втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень у сфері управління державною службою та кадрового забезпечення.
Питання визначення наявних вакантних посад, їх відповідності професійній підготовці та компетентностям працівника, а також прийняття рішення щодо можливості їх пропозиції та подальшого переведення працівника належать до виключної компетенції роботодавця та реалізуються ним з урахуванням організаційної структури, штатної чисельності та службової доцільності.
За своєю правовою природою зазначені дії є складовою процедури припинення державної служби, яка підлягає застосуванню роботодавцем у процесі звільнення працівника. Водночас у даній справі вказана процедура вже була предметом судового розгляду та оцінки, за результатами чого судом встановлено порушення порядку звільнення позивача та прийнято рішення про скасування наказу про звільнення і поновлення його на посаді.
Таким чином, відповідна вимога не може розглядатися як самостійний спосіб захисту порушеного права, оскільки фактично стосується етапу процедури звільнення, який вже вичерпано та правова оцінка якому надана судом.
З огляду на це, підстави для її задоволення відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі “Серявін та інші проти України” від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “РуїсТоріха проти Іспанії” від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що оскаржувані дії та рішення відповідачів не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки прийняті з порушенням встановленої процедури, без належного врахування всіх юридично значимих обставин та без достатнього правового обґрунтування.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень. Водночас відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність оскаржуваних рішень та спростовували доводи позивача і встановлені судом обставини.
За таких обставин суд дійшов висновку, що суб`єкт владних повноважень не надав достатніх, належних і допустимих доказів правомірності прийняття наказу від 27.11.2025 №1079-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». У зв`язку з цим суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Щодо судового збору, суд зазначає, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судового збору відповідно до ст. 139 КАС України.
На підставі статті 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, -
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (вул.Грінченка,1, м.Київ, 01001, код ЄДРПОУ 39924774), Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні (вул. М.Говорова,7, м.Одеса, 65058, код ЄДРПОУ 44068843) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 27.11.2025 року №1079-к “Про звільнення ОСОБА_1 ”;
Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні з 01.12.2025 року.
Стягнути з Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 258624,36 грн. з проведенням (утриманням) необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні з 01.12.2025 року.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Південного міжрегіонального головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на державному кордоні на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 53880, 01 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.К. Василяка