ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 760/2096/22
провадження № 61-15424св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ігнатенка В. М. 
суддів: Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М., Фаловської І. М.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліщишин Ігор Віталійович, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва 
від 30 червня 2023 року у складі судді Коробенка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року у складі колегії суддів Ящук Т.І., Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини та повернення її матері, визначення місця проживання дитини з матір`ю, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Шосткинської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , у якому просила: відібрати малолітню дитину 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_1 ; повернути малолітню дитину ОСОБА_2 за адресою реєстрації: 
АДРЕСА_1 ; визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю; встановити новий порядок спілкування ОСОБА_1 з сином лише у присутності матері та/або уповноваженої особи органу опіки та піклування протягом двох годин на тиждень за місцем проживання та без права забирати дитину з місця її проживання з обов`язковим попереднім узгодженням часу; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком яких записаний ОСОБА_1 . Шлюб між сторонами зареєстрований не був. У 2019 році після сварки з відповідачем позивач разом з дітьми вимушена була повернутися до батьків у м. Шостку Сумської області. При цьому, сина відповідач їй віддав лише тоді, коли вона підписала нотаріально посвідчену розписку, що отримала грошові кошти в якості аліментів, хоча насправді таких не отримувала.
Після переїзду ОСОБА_1 жодного разу не приїздив побачити дітей. Лише через деякий час він придбав мобільний телефон сину і почав із ним спілкуватись. При цьому позивач ніколи не перешкоджала їхньому спілкуванню, сподіваючись на добропорядність відповідача. Всього у відповідача 5 дітей від 3 різних жінок.
Під час телефонних розмов із сином відповідач неодноразово ображав 
ОСОБА_2 та її батьків, принижуючи їх та висловлюючись в їх сторону поганими словами, а також звертав увагу на те, що син навчається у «неправильній школі неправильною мовою», заперечуючи проти навчання сина в українській школі.
В подальшому відповідач вимагав, щоб позивач перевела сина на дистанційне навчання з україномовної школи, на що позивач відмовилась. Потім взагалі заборонив сину ходити до школи та періодично телефонував у школу з метою з`ясовування чи ходить туди син.
01 грудня 2021 року рішенням виконавчого комітету Шосткинської міської ради затверджено висновок про визначення способу участі батька у вихованні дітей. Відповідно до висновку, ОСОБА_1 може бачитися з дітьми, зокрема сином, щотижня з 18 год. 00 хв. п`ятниці по 22 год. 00 хв. неділі, може забирати дітей на час канікул з місця фактичного проживання, при цьому зобов`язаний заздалегідь попереджати ОСОБА_2 та повертати дитину на початок учбового року.
У січні 2022 року ОСОБА_1 викрав сина та відмовився його повертати ОСОБА_2 , перешкоджав у побаченнях та спілкуванні. Позивач зазначила, що ОСОБА_1 порушив домовленості щодо місця проживання дитини, графік та умови побачень з сином, самостійно змінив його місце проживання.
Викрадення дитини порушило її сталі соціальні зв`язки, унеможливило навчання, відвідування гуртків, зокрема Шосткинської дитячої музичної школи, учнем якої він є.
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визначити постійне місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом 
з батьком.
Посилався на те, що протягом часу спілкування з дитиною по телефону син постійно скаржився йому на умови, в яких проживає, зокрема ставлення матері, що полягало в постійному приниженні, відсутності належного харчування. В свою чергу матір забороняла ОСОБА_5 розповідати батькові про побої, погрожуючи поліцією та службою у справах дітей. Також дитина повідомила батькові, що самостійно відвідує школу, без супроводу дорослих, про факт його побиття однокласником та постійного булінгу зі сторони окремих дітей. Оскільки мати жодних дій щодо виправлення ситуації не вчиняла, ОСОБА_1 змушений був самостійно звертатись до правоохоронних органів.
У свою чергу, дитина потребує особливого догляду та уваги, оскільки відповідно до консультативного висновку невролога дитині поставлено діагноз «Синдром гіперактивності з дефіцитом уваги».
Оскільки позивач створювала батькові перешкоди у спілкуванні з дитиною, це стало підставою для його звернення до органу опіки та піклування Шосткинської міської ради за висновком про визначення способу участі батька у вихованні дітей.
Коли батько забрав сина до себе на час канікул, то син розповідав йому про складні життєві умови та обмеження у забезпеченні базових потреб. Зокрема, дитина раділа купанню у ванній, здивувалася приготовленій курці, оскільки майже не їла м`яса, а про курятину знала лише з телевізора.
17 січня 2022 року ОСОБА_2 приїхала до відповідача з невідомими чоловіками та намагалася примусово забрати сина, спричинивши йому легкі тілесні ушкодження.
Відповідач вважає, що місце проживання сина слід визначити з батьком, оскільки дитина бажає проживати саме з ним. У власності ОСОБА_1 перебуває кілька об`єктів нерухомості: квартири у м. Києві та м. Буча, житловий будинок у Вінницькій області. Він спроможний забезпечити для сина належний рівень утримання, виховання та навчання. Зокрема, син навчається в Одеському ліцеї з початковою школою та гімназією «Школа мрій» на дистанційній формі навчання, а також Бучанській дитячій школі мистецтв ім. Левка Ревуцького на народному відділі (акордеон). Дитина категорично заперечує проти повернення до матері.
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 червня
2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 та відмовляючи у позові ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що батьком створені усі необхідні умови для належного розвитку сина, він забезпечує задоволення його матеріальних потреб, бере активну участь у вихованні. Суд врахував висновок органу опіки та піклування, в якому зазначено про бажання дитини проживати з батьком, а тому вважав доцільним визначити місце проживання дитини разом з відповідачем.
Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини та повернення її матері, визначення місця проживання дитини, стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Відібрано малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_1 .
Повернуто малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 за адресою реєстрації: 
АДРЕСА_1 .
Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки ОСОБА_1 самостійно та без згоди ОСОБА_2 змінив місце проживання спільної малолітньої дитини, способом її викрадення, в даному випадку мають бути застосовані норми частини першої статті 162 СК України, а саме відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Разом із тим, апеляційний суд вважав, що задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зробив взаємовиключний висновок, стягнувши на користь ОСОБА_2 
10 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та визначивши місце проживання малолітньої дитини з батьком. Указані правовідносини не передбачають відшкодування моральної шкоди, оскільки вирішується питання про місце проживання дитини. Вирішення судом спору на користь матері є вже відновленням її порушеного права. З огляду на те, що апеляційним судом прийнято рішення про визначення місця проживання ОСОБА_3 разом із матір`ю, суд відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .
Постановою Верховного Суду від 15 січня 2025 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2024 року в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини та повернення її матері скасовано та залишено в цій частині в силі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 червня 2024 року.
Постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2024 року частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місяця проживання дитини скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог про відібрання дитини та повернення її матері, Верховний Суд зазначив, що судове рішення про визначення місця проживання дитини не приймалось, орган опіки також не встановлював місце проживання малолітнього сина сторін, дитина проживає разом із своїм батьком, а тому немає підстав для висновку, що відповідач самочинно, без згоди матері, з якою на підставі закону або рішення суду проживала малолітня змінив її місце проживання, у тому числі способом її викрадення.
Верховний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відібрання дитини у батька, оскільки за виниклих правовідносин відсутні підстави для застосування частини першої статті 
162 СК України. Апеляційний суд не врахував, що неможливо вважати самочинною зміною місця проживання дитини з одним із батьків, якщо таке проживання не було встановлене рішенням суду або органом опіки. 
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції в частині визначення місця проживання дитини та направляючи в цій частині справу на новий розгляд, апеляційний суд не перевірив та у рішенні не навів мотивів чи буде відповідати визначення місця проживання сина з матір`ю найкращим інтересам дитини, не встановив прихильності дитини до кожного з батьків, та можливості кожного з батьків забезпечити гармонійний розвиток та належне виховання дитини.
Також апеляційний суд у своєму рішенні не навів мотивів відхилення наданих стороною відповідача доказів.
Під час розгляду позову про визначення місця проживання дитини судом апеляційної інстанції не було враховано, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин щодо піклування над неповнолітнім, тому неповне з`ясування обставин справи, ненадання відповіді на усі доводи сторін, а тим паче відсутність мотивів, є неприпустимим порушенням норм процесуального права та суперечить інтересам дитини.
Зазначені обставини у їх сукупності свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині вирішення спору про визначення місця проживання дитини, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору по суті.
Постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Шосткинської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місяця проживання дитини з батьком - скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення:
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю задоволено.
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Шосткинської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місяця проживання дитини з батьком відмовлено.
Задовольняючи первісний позов в частині визначення місця проживання дитини та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд врахувавши, що позивачем на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, суду було надано належні та допустимі докази, та беручи до уваги, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме стабільності і урегульованості відносин та створить для дитини якнайкращі умови для фізичного, психічного та духовного розвитку, дійшов висновку, що вимоги позивача ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Предметом перегляду суду апеляційної інстанції у даному провадженні було рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини з матір`ю та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 . Рішення в частині позовних вимог про відібрання дитини та повернення її до матері в апеляційному порядку не переглядалось.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
08 грудня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліщишин І. В., засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року.
У касаційній скарзі відповідач просить суд касаційної інстанції скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини залишити в силі.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліщишин І. В., на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року.
Витребувано з Солом`янського районного суду міста Києва цивільну справу 
№ 760/2096/22.
Відмовлено в задоволенні клопотання  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліщишин І. В., про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
14 січня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліщишин І. В., через підсистему «Електронний Суд» надіслав до Верховного Суду заяву про зупинення виконання та дії постанови Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви заявника про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду 
від 24 вересня 2025 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
12 лютого 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 24 вересня 
2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2026 року відмовлено в задоволенні заяви заявника про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду 
від 24 вересня 2025 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2026 року справу за позовом 
ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про відібрання дитини та повернення її матері, визначення місця проживання дитини з матір`ю, та за зустрічним позовом 
 ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Шосткинської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком, призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії суддів: Ігнатенко В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюк В. В., Ситнік О. М., Фаловська І. М.
04 березня 2026 року Гавеля Р. С. через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду заяву про відвід суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ігнатенка В. М., Ситнік О. М., Фаловської І. М.
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2026 року Гавелю Р. С. попереджено про недопустимість зловживання процесуальними правами, зокрема шляхом подання необґрунтованих чи завідомо безпідставних заяв, та роз`яснено, що у разі вчинення таких дій Верховний Суд наділений правом застосувати заходи процесуального примусу у передбаченому ЦПК України порядку.
Заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Ігнатенка В. М., Ситнік О. М., 
Фаловської І. М. від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліщишин І. В., на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року визнано необґрунтованою.
Заяву про відвід суддів Верховного Суду Ігнатенка В. М., Ситнік О. М., 
Фаловської І. М. передано судді, який не входить до складу суду, визначеного у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України.
На виконання вимог статті 33 та частини третьої статті 40 ЦПК України заяву про відвід суддів Ігнатенка В. М., Ситнік О. М., Фаловської І. М. згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 24 березня 2026 року передано судді Верховного Суду Мартєву С. Ю.
Постановою судді Верховного Суду Мартєва С. Ю. відмовлено у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про відвід суддів Ігнатенка В. М., Ситнік О. М., 
Фаловської І. М. від участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини та повернення її матері, визначення місця проживання дитини з матір`ю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: Виконавчого комітету Шосткинської міської ради, Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліщишин І. В., на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 червня 
2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц та постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року в справі № 300/908/17, 
від 02 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, від 09 листопада 
2020 року в справі № 753/9433/17, від 13 листопада 2020 року в справі 
№ 760/6835/18, від 02 грудня 2020 року в справі № 180/1954/19, 
від 23 вересня 2021 року в справі № 223/306/20, від 28 квітня 2022 року в справі № 359/6726/20, від 28 вересня 2022 року в справі № 461/9136/19, 
від 01 березня 2023 року в справі № 643/16285/20, від 06 грудня 2023 року в справі № 638/14616/18, від 31 січня 2024 року в справі № 449/1019/20, 
від 21 травня 2024 року в справі № 484/1265/23, від 22 травня 2024 року в справі № 757/13109/21-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України)та не вирішив його клопотання про зловживання процесуальними правами позивачем та її представником.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд всупереч статтям 19, 171 СК України, жодним чином не обґрунтував неврахування ним бажання дитини щодо її проживання з батьком, а також висновку органу опіки та піклування щодо необхідності визначення місця проживання дитини з батьком. ОСОБА_2 протягом тривалого часу офіційно не працевлаштована та немає жодного офіційного доходу. У свою чергу, ОСОБА_1 має високий рівень доходу, а також значну кількість нерухомого та рухомого майна. 
Стверджує, що у ОСОБА_2 відсутні належні умови для проживання дитини, оскільки згідно з актом обстеження умов проживання дітей у матері від 20 березня 2023 року у двокімнатній квартирі в м. Шостка постійно проживає ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (бабуся) та менша спільна з 
ОСОБА_1 дитина - ОСОБА_4 , а також наявні ще чотири співвласники даної квартири, окрім самої ОСОБА_2 , які мають право користування та проживання в даному житлі відповідно до закону.
ОСОБА_2 не довела обставин, за наявності яких визначення місця проживання дитини з нею матиме більш позитивний вплив на дитину. ОСОБА_2 не надала достатніх та належних доказів на підтвердження необхідності зміни місця проживання дитини, її звичного середовища та визначення місця проживання дитини з матір`ю, з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків.
З урахуванням конкретних обставин цієї справи, проживання сина з батьком забезпечує його розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що є благополучним. Також наголошує на тому, що він не тільки не заперечує щодо участі матері у вихованні дитини, а навпаки наполягає на необхідності її спілкування з дитиною.
Вказує, що звинувачення позивача в українофобстві не доведені жодними доказами, в той час коли ОСОБА_2 сама отримала громадянство російської федерації у спрощеному порядку в 2018 році, а також оформила його її молодшій дитині, Світлані, без відома батька, планує це зробити із сином з метою вивезення дітей до російської федерації.
15 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення  ОСОБА_1 , які по суті є доповненнями до касаційної скарги, поданими поза строком, визначеним у статті 398 ЦПК України, тому суд залишає їх без розгляду.
Позиція інших учасників справи
11 грудня 2025 року ОСОБА_2 через підсистему «Електронний Суд» направила до Верховного Суду із відзивом на касаційну скаргу, в якому просила залишити без змін постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року.
Інші учасники, які беруть участь у справі, не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу у строк, встановлений Верховним Судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом без реєстрації шлюбу, мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після припинення в 2019 році між сторонами відносин та спільного проживання у місті Києві, діти залишилися проживати разом з матір`ю у місті Шостка, Сумської області.
Згідно з довідкою сектору реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шосткинської міської ради від 30 серпня 2018 року, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 із 30 серпня 2018 року. За цією адресою зареєстрована і ОСОБА_2 .
Як вбачається з довідки директора Шосткинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 8, ОСОБА_3 станом на час видачі довідки 14 січня 2022 року навчався у 2-Б класі вказаної школи.
Згідно з довідкою Комунального закладу «Шосткинська дитяча музична школа № 1» від 14 січня 2022 року, ОСОБА_3 навчається по фаху «Фортепіано» у 1 класі восьмирічного строку навчання вказаної школи.
Актом обстеження умов проживання дитини за адресою: 
АДРЕСА_1 , спеціалістами служби у справах дітей Шосткинської міської ради встановлено, що умови проживання дітей відповідають нормам, у квартирі дітей забезпечено всім необхідним. Діти розвинені, мають охайний вигляд, завжди перебувають під наглядом. Мати спокійна та доброзичлива, відкрита до спілкування. За вказаною адресою проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (бабуся), ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .
Як вбачається з «Інформації про родину» учня 1-Б класу ОСОБА_3 , що підписана директором Шосткинської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів № 8 Кириченко О. та класним керівником Карпенко О. 27 травня 2021 року, мати ОСОБА_2 приділяє достатню увагу вихованню дітей, завжди цікавиться станом здоров`я, успіхами сина в навчанні, бере активну участь у шкільних та класних заходах, допомагає з виконанням поробок, малюнків на заняття та конкурси, до школи хлопчика приводить вчасно. Мати кожного дня забирає сина після уроків. Сім`я проживає у двокімнатній квартирі, діти мають місце для навчання, ігор та відпочинку, у них є іграшки, книжки, ігри відповідно до віку. У квартирі прибрано та затишно, діти завжди під наглядом. Батько дітей ОСОБА_1 , зі слів ОСОБА_2 , проживає у місті Києві. Він жодного разу не з`являвся в школі, не спілкувався з класним керівником та іншими вчителями, які викладають у 1-Б класі.
01 грудня 2021 року рішенням виконавчого комітету Шосткинської міської ради було затверджено висновок про визначення способу участі батька у вихованні дітей, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Згідно з вказаним висновком батьку призначені зустрічі з дітьми щотижня з 18 год 00 хв. п`ятниці по 21 год. 00 хв. неділі за місцем поживання та реєстрації дітей. Також визначено, що батько може забирати дітей на час канікул з місця фактичного проживання ( АДРЕСА_1 ), при цьому зобов`язаний заздалегідь попереджати матір (позивача) та повертати дитину на початок учбового року.
Встановлено, що на підставі зазначеного регламенту побачень малолітній ОСОБА_3 в період зимових канікул навчального 2021-2022 року перебував за місцем проживання свого батька ОСОБА_1 , проте після закінчення канікул він не був повернутий до матері за адресою свого постійного проживання разом з нею в м. Шостці Сумської області.
10 січня 2022 року ОСОБА_2 звернулась до поліції із заявою про те, що ОСОБА_1 не повернув сина на місце його постійного проживання. Зазначене підтверджується витягом із реєстру обліку звернень.
Відповідно до наданої відповідачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 11 січня 2022 року, відповідач ОСОБА_1 є власником, зокрема, житлового будинку АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 ; квартири АДРЕСА_4 , квартири АДРЕСА_5 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 11 січня 
2022 року, позивач ОСОБА_2 є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_6 .
Як вбачається з відповіді директора Шосткинського міського центру первинної медико-санітарної допомоги від 09 вересня 2022 року на заяву ОСОБА_1 , амбулаторна картка ОСОБА_3 на вимогу матері дитини 
ОСОБА_2 видана на руки, медичної документації в закладі немає.
Згідно з висновком лікаря-невролога ОСОБА_8 . Дитячої поліклініки Інституту ПАГ АМН України від 07 липня 2021 року ОСОБА_3 встановлено діагноз - синдром гіперактивності з дефіцитом уваги ; пароксизмальні стани неепілептичного ґенезу.
Згідно з довідкою від 10 листопада 2022 року директора Одеського ліцею «Школа мрії», ОСОБА_3 навчається у 3-Б класі Одеського ліцею з початковою школою та гімназією «Школа Мрії» на дистанційній формі навчання (наказ по закладу від 04.02.2022 №39). 
Як вбачається з довідки Бучанської дитячої школи мистецтв ім. Левка Ревуцького №32 від 07 листопада 2022 року, ОСОБА_3 з 01 вересня 
2022 року навчається на народному відділі (акордеон). 
При новому апеляційному розгляді, ОСОБА_1 повідомив суду, що, проживаючи з батьком у місті Києві та у місті Бучі, ОСОБА_3 продовжує навчатись на дистанційній формі навчання у Одеському ліцеї з початковою школою та гімназією «Школа мрії» .
З довідки про доходи відповідача ОСОБА_1 вбачається, що його сукупний дохід за посадою в Приватному підприємстві «Фірма Абсолют» за період з липня по грудень 2022 року становить 473 500,00 грн., тобто середньомісячна заробітна плата становила 94 700 грн. 
Згідно з характеристикою, виданою директором Приватного підприємства «Фірма Абсолют» 01 лютого 2023 року, ОСОБА_1 працює заступником директора з питань безпеки з січня 2017 року, до цього працював радником генерального директора з питань взаємодії з правоохоронними та контролюючими органами. ОСОБА_1 має три вищі освіти, в тому числі економічну та юридичну. На займаній посаді ОСОБА_1 проявив себе як кваліфікований фахівець, чесна та принципова людина.
Судами встановлено, що між сторонами існують неприязні стосунки, батько бажає одноосібно здійснювати фізичну опіку над неповнолітнім сином сторін, посилаючись на те, що мати не здійснює належного догляду за дитиною, а дитина бажає проживати з батьком.
З висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 28 квітня 2023 №108-4756 вбачається, що ОСОБА_5 мешкає з батьком за адресою: АДРЕСА_7 , де відповідно до акту обстеження умов проживання від 31 березня 2023 року, складеного працівниками служби у справах дітей, створені належні умови для проживання, розвитку та відпочинку. Батько займається вихованням та утриманням сина. Під час бесіди зі співробітником служби 31 березня 
2023 року ОСОБА_5 повідомив, що живе з батьком, який забезпечує всі його потреби, надалі бажає проживати з батьком. Мати телефонує дуже рідко, не вітає зі святами, не надсилає подарунки, раніше била його, тому він не бажає з нею зустрічатись. Виходячи з наявних матеріалів справи та інтересів дитини орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_9 разом з батьком ОСОБА_1 .
Як вбачається з матеріалів справи, до відзиву на зустрічну позовну заяву, що був поданий представником позивача ОСОБА_10 17 квітня 2023 року через систему «Електронний суд» було додано додатки, серед яких файли в форматі «mp.3aac» ( а.с. 53, 74 т. 2), які не були досліджені судом першої інстанції.
За клопотанням представника позивача судом апеляційної інстанції у судовому засіданні були відтворені вказані аудіозаписи, на які як у позовній заяві, так і у відзиві на зустрічну позовну заяву посилалась ОСОБА_2 , вказуючи, що ці розмови були записані нею на телефон під час розмов ОСОБА_1 з сином у грудні 2021 року.
Із досліджених у суді апеляційної інстанції аудіозаписів, які містяться на файлах в форматі «mp.3aac» встановлено наступне.
На пропозицію ОСОБА_1 поїхати з ним на дачу або в ОСОБА_11 , ОСОБА_5 відповідає: «Нет, спасибо, не надо, мне и тут хорошо.» На що ОСОБА_1 вказує ( мовою оригіналу): « ОСОБА_5 , тебе там оставаться нельзя. Так что ты по любому оттуда уезжаешь, тебя оттуда надо забирать. Так что тут уже не обсуждается, то есть хочешь на дачу поедем, хочешь в ОСОБА_12 будем. Но тебе надо учиться грамоте, тебе нужно воспитываться, иначе ты получишься такой же быдлюк, как и вся шваль, среди которой ты находишься.»
На відповідь ОСОБА_5 , що він нікуди не хоче їхати, оскільки в нього там немає друзів, ОСОБА_1 вказує, що тут є знайомі дівчатка, з якими він раніше грався на дитячій площадці, коли приїде, то згадає їх : «Да ты не переживай, ми тут найдем, че надо. Тут ОСОБА_13 и ОСОБА_14 , не переживай. Это не главное, главное - тебе нужно грамоте учиться, тебе нужно писать грамотно, а там тебя быдлюком делают, тебя еще в школу отправляют, в эту самую украиномовную. Это нельзя, понимаешь.»
На повідомлення дитини, що він дивиться передачу «Україна має талант» ОСОБА_1 вказує: « ОСОБА_15 талант, ОСОБА_5 ! Ты это не говори, это гадость, нельзя такое говорить. Тебе включают телевизор украиномовний, это все нельзя делать. Понимаешь, тебя делают неграмотным, с тебя делают быдлюка. Нельзя тебе там находиться. Через неделю я тебя заберу.»
На іншому записі ОСОБА_1 запитує сина, чи не ходить він випадково в школу та переконує дитину, що в школу ходити не потрібно ( мовою оригіналу): « ОСОБА_16 был сегодня в школе? А может ты мне врешь? ОСОБА_17 , ты должен понимать, что ты живешь среди быдла. Они неправильно учат». « ОСОБА_5 , я же запретил тебе ходить в школу, почему ты в школу ходишь? Послушай, ОСОБА_5 , в школу ходить нельзя, там быдлюки…. Скажи быдлюкам, чтоб такого не было, они испортят тебя». «Через неделю я тебя заберу, но пока ты там находишься, тебе не нужно ходить в школу».

Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження у справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У статті 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України», заява 
№ 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року в справі «Johansen v. Norway»).
Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Відповідно до статті 8 Закону № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону № 2402-III).
У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
Під час визначення місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні в справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).
У частині четвертій-шостій статті 19 СК України закріплено, що під час розгляду судом спорів щодо, зокрема, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності.
За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.
За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
У справі, що переглядається, з позовами про визначення місця проживання дитини звернулися як батько, так і мати малолітньої дитини ОСОБА_3 .
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду та ЄСПЛ міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Під час розгляду справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають керуватися інтересами самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, апеляційний суд посилався на те, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження її позовних вимог та визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме стабільності і урегульованості відносин та створить для дитини якнайкращі умови для фізичного, психічного та духовного розвитку. 
Так, Верховний Суд неодноразово зазначав, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя (див. постанову від 09 квітня 2025 року в справі № 643/7307/20).
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана під час вирішення між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, зокрема під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Водночас згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону № 2402-III).
У справі встановлено, що після припинення відносин ОСОБА_3 проживав разом з матір`ю у місті Шостці Сумської області, де відвідував шкільний заклад та музичну школу. Мати дитини піклувалася про здоров`я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечила належними умовами для її проживання, виховання та розвитку.
Батько також приймав участь у вихованні дитини, періодично син перебував з ним за місцем його проживання.
Проте взимку 2022 року батько ОСОБА_1 забрав дитину на зимові канікули за своїм місцем проживання та з вказаного часу дитина проживає разом з батьком. Мати неодноразово зверталася до правоохоронних органів із заявами про перешкоджання їй в спілкуванні з дитиною.
Згідно з висновком від 14 березня 2023 року за результатами психологічної діагностики ОСОБА_3 , складеним Центром клінічної та спеціальної психології, психотерапії, у дитини склалися довірливі, добрі стосунки з батьком. При аналізі позиції батька та відношення до дитини можна зробити висновок, що він демонструє виражене позитивне ставлення до сина ОСОБА_5 , його індивідуальності, інтересів, заохочує його самостійність та ініціативу. Психолого-педагогічний вплив батька на ОСОБА_5 сприяє гармонічному розвитку особистості дитини. У дитини сформоване негативне ставлення до матері ОСОБА_2 , ОСОБА_5 виявляє бажання проживати з батьком. ОСОБА_5 фіксований на спогадах про психотравмуючі події, домінують переживання приниження, осоромлення, нікчемності, незахищеності, оскільки матір не виказувала підтримку, на яку він розраховував. Психологічний вплив матері на ОСОБА_5 сприяє дисгармонійному розвитку.
З висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 28 квітня 2023 №108-4756 вбачається, що ОСОБА_5 мешкає з батьком за адресою: АДРЕСА_7 , де відповідно до акту обстеження умов проживання від 31 березня 2023 року, складеного працівниками служби у справах дітей, створені належні умови для проживання, розвитку та відпочинку. Батько займається вихованням та утриманням сина. Під час бесіди зі співробітником служби 31 березня 
2023 року ОСОБА_5 повідомив, що живе з батьком, який забезпечує всі його потреби, надалі бажає проживати з батьком. Мати телефонує дуже рідко, не вітає зі святами, не надсилає подарунки, раніше била його, тому він не бажає з нею зустрічатись. Виходячи з наявних матеріалів справи та інтересів дитини орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_9 разом з батьком ОСОБА_1 .
Верховний Суд у постанові від 15 січня 2025 року, скасовуючи попереднє судове рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив, що апеляційний суд у своєму рішенні не навів мотивів відхилення наданих стороною відповідача доказів (зазначеним висновку від 14 березня 2023 року за результатами психологічної діагностики та висновку органу опіки та піклування).
Під час розгляду позову про визначення місця проживання дитини судом апеляційної інстанції не було враховано, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин щодо піклування над неповнолітнім, тому неповне з`ясування обставин справи, ненадання відповіді на усі доводи сторін, а тим паче відсутність мотивів, є неприпустимим порушенням норм процесуального права та суперечить інтересам дитини.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанції, виконуючи вказівки Верховного Суду відповідно до постанови від 15 січня 2025 року, визнав явку відповідача разом із дитиною обов`язковою з метою з`ясування думки останньої.
З огляду на досягнення дитиною 11-річного віку на час перегляду справи апеляційним судом, її думка щодо визначення місця проживання має істотне значення для вирішення спору та підлягає обов`язковому з`ясуванню відповідно до частини другої статті 160 СК України, відповідно до якої місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Разом із тим, відповідач двічі не забезпечив явку дитини у судове засідання, посилаючись на стан її здоров`я та можливий психологічний дискомфорт. 
Водночас, судом не встановлено та не перевірено належними процесуальними засобами обставини, на які посилається відповідач, як на підставу неможливості забезпечення участі дитини, зокрема не було з`ясовано, чи дійсно стан здоров`я дитини унеможливлював заслуховування її думки безпосередньо у суді або в інший передбачений чинним законодавством спосіб, враховуючи ту обставину, що відповідні обставини були заявлені відповідачем вже після того, як суд дійшов висновку про необхідність заслуховування такої думки.
Верховний Суд у постановах від 14 травня 2025 року у справі № 729/694/24 та від 19 червня 2024 року у справі № 372/3402/22 зазначив, що з метою недопущення психологічного навантаження на дитину, з`ясування її думки може здійснюватися не лише у судовому засіданні, а й шляхом доручення органу опіки та піклування провести відповідну бесіду з дитиною у звичних для неї умовах та надати суду відповідну інформацію.
Крім того, у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15-ц Верховний Суд наголосив на доцільності залучення психолога з метою встановлення психоемоційного стану дитини та її інтересів.
Проте апеляційний суд не вжив достатніх заходів для заслуховування думки дитини ані шляхом забезпечення її участі в судовому засіданні (у разі встановлення відсутності об`єктивних перешкод), ані шляхом використання альтернативних способів, зокрема доручення органу опіки та піклування провести відповідну бесіду з дитиною у звичних для неї умовах без присутності батьків, які можуть здійснювати вплив на дитину, та надання суду відповідної інформації.
Відхилення апеляційним судом доказів - висновку за результатами психологічної діагностики та висновку служби у справах дітей, в яких була викладена думка дитини у віці 8 років, зумовлювало необхідність отримання думки дитини саме на момент розгляду справи, враховуючи ту обставину, що такі висновки були отримані за умов, коли з`ясування думки дитини здійснювалося в присутності батька, який не погодився залишати дитину наодинці з представником відповідного органу, що не виключало можливості впливу на формування позиції дитини, про що зазначив представник Служби у справах дітей у судовому засіданні. Така обставина не забезпечувала належних умов для вільного та незалежного висловлення дитиною своєї позиції без можливого зовнішнього впливу.
З огляду на викладене, нез`ясування думки дитини у спосіб, який відповідає її віку та забезпечує вільне волевиявлення, призвело до неповного встановлення обставин справи, що мають істотне значення для її правильного вирішення з урахуванням найкращих інтересів дитини.
У правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
У зв`язку з наведеним не можна вважати, що апеляційним судом у повному обсязі виконані вказівки Верховного Суду, що містяться у постанові 
від 15 січня 2025 року.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що дитина навчається на дистанційній формі навчання як в Одеському ліцеї, так і в Бучанській дитячій школі мистецтв ім. Левка, де вона відвідує заняття з гри на акордеоні, про що в матеріалах справи містяться відповідні довідки.
Водночас, зазначені обставини самі по собі не дають можливості дійти висновку щодо рівня соціальної адаптації дитини та наявності у неї сталих соціальних зв`язків за місцем проживання разом з батьком. 
Апеляційний суд мав надати оцінку зазначеним фактам та перевірити їх у контексті забезпечення найкращих інтересів дитини, як одному із доказів, який свідчить про можливість/неможливість визначення місця проживання разом батьком, однак відповідні обставини залишилися належним чином не з`ясованими.
Також апеляційний суд не надав належної оцінки доводам щодо обставин, які неодноразово наголошувалися під час розгляду справи, зокрема щодо обставин отримання позивачем паспорта та громадянства рф, що саме по собі може свідчити про перешкоди батьку спілкуватися з сином у майбутньому, в разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Зазначені обставини судом апеляційної інстанції не були належним чином досліджені, їм не надано правової оцінки, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи, що внаслідок неповного дослідження та оцінки зібраних доказів судами не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене апеляційний судом рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини.
Суду належить розглянути справу в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Щодо клопотання про зупинення дії судового рішення
Касаційна скарга містить клопотання про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року.
Частиною першою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за заявою учасника або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування постанови Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року, тому у задоволенні клопотання слід відмовити.
Щодо клопотань про визнання зловживань процесуальними права та постановлення окремої ухвали
Відповідно до частин першої, другої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року в справі № 761 /32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що під час вирішення питання про постановлення окремої ухвали суд має керуватися тим, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року в справі № 800/500/16 (провадження № 11-115бзаі18) зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
У суду є право, коли він встановив порушення закону, постановити окрему ухвалу. Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року в справі № 990/131/22 (провадження № 11-137заі23).
Неприпустимість зловживання процесуальними правами передбачена в статті 44 ЦПК України, відповідно до якої учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Як ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліцишин І. В., так і ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Андрєєв М. А. подали до Верховного Суду заяви/клопотання про визнання зловживань процесуальними правами, постановлення окремої ухвали.
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліцишин І. В., зазначаючи про зловживання ОСОБА_2 та її адвокатом Андрєєвим М. А. процесуальними правами, посилався на те, що останні вчиняють злочини під час розгляду цієї справи, зокрема підроблюють докази (долучені до матеріалів справи аудіозаписи), з приводу чого ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів.
ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Андрєєв М. А., подала до Верховного Суду заяву про визнання зловживань процесуальними правами, постановлення окремої ухвали відносно ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість заяви останнього про відвід суддів Верховного Суду Ігнатенка В. М., Ситнік О. М. та Фаловської І. М. 
У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.
Право на ефективне поновлення у правах компетентними а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій 
Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 04 грудня 1995 року в справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France»), заява 
№ 23805/94).
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 30 травня 2025 року в справі № 380/22793/23 зробив висновок, що суд повинен встановити в сукупності такі ознаки зловживання процесуальними правами: наявність намірів перешкодити судочинству (суб`єктивний елемент); недобросовісний характер дій (об`єктивний елемент); відсутність потреби у відповідній дії в рамках справи; наслідки для процесу 
у формі затягування, плутанини, перешкоджання іншій стороні.
Відповідно до норм цивільного процесуального закону для визнання дій зловживанням процесуальними правами необхідно встановити наявність умислу на перешкоджання судочинству.
В межах обставин цієї справи Верховний Суд не встановив таких порушень закону, які б зумовлювали постановлення окремої ухвали, тому в задоволенні відповідних клопотань слід відмовити.
Крім того, ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2026 року ОСОБА_1 попереджено про недопустимість зловживання процесуальними правами, зокрема шляхом подання необґрунтованих чи завідомо безпідставних заяв, та роз`яснено, що у разі вчинення таких дій Верховний Суд наділений правом застосувати заходи процесуального примусу у передбаченому ЦПК України порядку.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Додаткові пояснення  ОСОБА_1 залишити без розгляду.
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліщишин Ігор Віталійовича, про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року - відмовити.
У задоволенні клопотань ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліщишин Ігор Віталійовича, та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Андрєєв Микита Андрійович, про визнання зловживань процесуальними права, постановлення окремої ухвали -відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліщишин Ігор Віталійовича, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко

Судді С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська