КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 759/15659/25 Головуючий у суді І інстанції Ул`яновська О.В.
Провадження № 22-ц/824/6952/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору оренди квартири та виселення,

в с т а н о в и в:

У липні 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив розірвати усний договір найму квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між сторонами, та виселити відповідачів із зазначеної квартири.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
З вересня 2015 року по даний час з його дозволу у вказаній квартирі проживає ОСОБА_2 із малолітньою дочкою ОСОБА_4 . Між сторонами укладено договір найму житла в усній формі, строк договору сторонами не встановлено.
17 та 23 жовтня 2024 року позивач надіслав відповідачу заяву, в якій повідомив про свій намір проживати у квартирі із сім`ю та повідомив про розірвання договору найму, у зв`язку з чим вимагав відповідачів виселитись із займаної квартири.
Станом на даний час відповідачі продовжують проживати у квартирі, чим перешкоджають позивачу в користуванні та розпорядженні майном. Факти перешкоджання в користуванні квартирою підтверджуються відповідними актами від 26 та 27 травня 2025 року. Крім того, відповідачі не оплачують житлово-комунальні послуги, псують майно квартири, зокрема, в одній кімнаті та на балконі розбиті вікна.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 рокуу задоволенні позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач зазначає, що між сторонами склались відносини з договору найму житла, укладеного в усній формі. Проте судом встановлено, що проживання та користування майном відповідачами здійснюється на безоплатній основі. Тобто між сторонами укладений не договір найму житлового приміщення, а договір позички, отже позивачем не вірно визначено правову природу договору, який склався між сторонами та який позивач просить розірвати.
Крім того, суд зазначив, що відповідач разом із дочкою вселились у спірну квартиру зі згоди позивача як власника квартири, тривалий час користується спірним майном, вказане майно є їхнім єдиним місцем проживання. Отже, задоволення позовних вимог шляхом виселення відповідача разом з неповнолітньою дитиною зі спірної квартири, на думку суду першої інстанції, призведе до порушення їх права на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що призведе до невиправданого втручання в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував вимоги статті 8 Конвенції та пункту 1 Протоколу до неї, оскільки позивач звернувся з позовом про виселення саме з метою захисту свого права на єдине окреме житло і права ним користуватись для проживання, тому в таких випадках орган державної влади в особі суду може втручатись та застосувати методи усунення порушень прав власника, допущених відповідачами, які передбачені національним законодавством.
Пославшись на те, що у відповідачів наймана спірна квартира є єдиним житлом, суд допустив неповне з`ясування обставин справи, так як в судовому засіданні, яке відбулось 13 листопада 2025 року, ОСОБА_2 повідомила, що у неї є окреме житло, а саме будинок в с. Новомильськ Рівненської області, який вона отримала у спадщину.
Суд першої інстанції застосував як джерело права рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» № 30856/03. Проте таке застосування не є релевантним по відношенню до правовідносин та обставин, які склались у даній справі.
У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» майно (житло) знаходилось у державній власності і саме держава, на думку позивачів, втручалась у їх користування житлом, яким вони, на думку держави, користувались без належних правових підстав.
В цій же справі відповідачі користуються спірною квартирою на підставі усного договору найму, а квартира належить до приватної власності. Позивач просить усунути йому перешкоди у власному користуванні по процедурі, яка передбачена у таких випадках діючими Житловим і Цивільним кодексами України.
У справі «Прокопович проти Росії», на яке також послався суд першої інстанції, мова йде про майно (житло), яке знаходилось у державній власності і саме держава, на думку позивачів, втручалась у їх користування житлом, яким вони, на думку держави, користувались без належних правових підстав. Тож дане рішення ЄСПЛ також нерелевантне по відношенню до даної справи.
Отже, суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, не перевірив їх доказами та дійшов помилкових висновків щодо обставин, які мали місце у даній справі, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.
Більш того, відповідачі, відмовляючись виконувати законні вимоги позивача про виселення та зазначаючи у своєму відзиві на позов про начебто порушення позивачем пункту 8 Конвенції, зловживають своїми правами. Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в позові з посиланням на права відповідачів, передбачені статтею 8 Конвенції і які нібито порушує позивач, суд першої інстанції порушив вимоги статті 17 Конвенції, яка передбачає, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Також  ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду про те, що між сторонами укладений договір позички, а не договір найму квартири.
Позивач чітко визначав для себе та вказував про це у позові, що між ним та відповідачами укладений усний договір найму квартири, а відповідачі цього факту не заперечували в ході розгляду справи.
Не визначення в усному договорі найму (оренди) квартири вартості найму не перетворює такий договір на договір позички квартири. Позивач просив свого представника - ОСОБА_5 обговорити з відповідачами оплату найманої квартири, в тому числі, але не виключно у вигляді ремонту квартири, заміни дерев`яних вікон на пластикові, заміни вхідних дверей на більш сучасні, оскільки він не перебував у той час в Україні. Представник позивача кілька разів приходив до спірної квартири для обговорення цього питання, але двері ніхто не відчиняв. Позивач хотів отримувати плату за користування квартирою і намагався це зробити, отримавши відповідну згоду відповідачів.
В якості підстави для невірного висновку про те, що між сторонами укладено саме договір позички спірної квартири, суд першої інстанції послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 529/201/20.
Але в даній постанові Верховний Суд чітко визначає, що підставою для визнання укладеного договору як договору позички було сприйняття обома сторонами договору, що договір найму укладений на безоплатній основі.
У даному випадку жодна із сторін не заявляла та не погоджувалась, що договір найму спірної квартири укладений на безоплатній основі.
Верховний Суд у своїй постанові від 07 серпня 2024 року по справі № 757/18462/21-ц дійшов наступного висновку: 
«плата за користування майном (стаття 762 ЦК) є тим еквівалентом, який отримує наймодавець за те, що надав в найм майно. Вона може виражатися як в грошовій (що загально прийнято в цивільному обороті), так і в натуральні формі (наприклад, надання послуг наймодавцеві, чи виконання робіт). Якщо сторони визначили плату за користування в грошовій формі, то це може бути як фіксований платіж, так і відсоткове значення;
за загальним правилом, сторони договору найму самостійно визначають розмір плати. Тому за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму;
законодавець в такому універсальному регуляторі приватних відносин як ЦК не кваліфікує плату за користування майном як істотну умову договору;
для тих випадків, коли сторони не домовилися про розмір плати, він визначається з урахуванням: споживчої якості речі; інших обставин, які мають істотне значення. До таких можна віднести, зокрема, рік виробництва речі, її функціональні властивості, розташування речі тощо. Тобто, у разі, коли в договорі найму (оренди) не визначений розмір орендної плати, «вмикається» той інструментарій (спосіб визначення плати), що закріпив законодавець у другому реченні частини першої статті 762 ЦК України. Тому навіть у тому разі якщо сторони не домовилися про розмір плати у договорі найму (оренди) - це не «знищує» такий договір. Варто підкреслити, що договір, і зокрема договір найму (оренди) вчиняється для того щоб «породити» відповідний результат, а не для того щоб згодом констатувати його неукладеність, вочевидь для того щоб не виконувати обов`язки, які «з`явилися» з такого договору».
Отже, з наведеного вбачається, що між позивачем та відповідачами укладений саме договір найму (оренди) спірної квартири, а не договір позички. І за цих обставин, позовна вимога про розірвання усного договору найму спірної квартири є належним і допустимим способом захисту.
Крім того, позивач зазначає, що суд не надав оцінки наданим ним доказам на доведення несплати відповідачами комунальних послуг.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , діючи у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення -без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вказує, що твердження позивача про те, що квартира йому потрібна для переїзду із м. Одеси і проживання в ній не відповідають дійсності, оскільки представник позивача в судовому засіданні зазначав, що позивач проживає за межами України.
Також вважає, що позивач не довів відправлення ним двох листів відповідачам з вимогою про розірвання договору, оскільки він проживає у Вірменії, а листи були відправлені з України.
Надані позивачем акти на підтвердження того, що двері квартири відповідачі не відчинили, ОСОБА_2 вважає неналежним доказом, оскільки вона не була зобов`язана відчиняти двері квартири представникам позивача.
Наголошує на тому, що позивач вже звертався до суду із позовом про виселення відповідача, проте рішеннями судів в задоволенні цих позовних вимог було відмовлено.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник  ОСОБА_1  - адвокат Круглов С.С. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
ОСОБА_2 та її представник - адвокат Єфремов Є.О. в судовому засіданні заперечували проти аргументів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення. Відповідач зазначила, що у спірну квартиру їх з дитиною заселив батько малолітньої ОСОБА_3 , а житло, в якому вони зареєстровані, не придатне для проживання.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 вересня 2002 року (а.с. 13-14).
Право власності позивача на спірну квартиру підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав від 21 травня 2025 року (а.с. 18-19).
З вересня 2015 року ОСОБА_2 та її дочка - ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , почали проживати у квартирі АДРЕСА_2 . Вказана обставина визнана сторонами.
17 та 23 жовтня 2024 року позивач надіслав ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку заяву, в якій повідомив, що квартира АДРЕСА_2 , в якій вона проживає з його дозволу, необхідна для його особистого проживання та членів сім`ї, у зв`язку з чим він розриває усний договір найму та вимагає виселитись із займаної квартири не пізніше трьох місяців з дати отримання листа (а.с. 20-31).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року у справі № 759/10801/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року, відмовлено у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення (а.с. 126-136).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що проживання та користування відповідачами квартирою здійснюється на безоплатній основі, тому між сторонами укладений не договір найму житлового приміщення, а договір позички, отже позивачем не вірно визначено правову природу договору, який склався між сторонами та який він просить розірвати.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно з частиною першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Як передбачено статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.
Розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла Наймач вносить плату за найм житла у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за найм житла не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця (частини перша, третя статті 820 ЦК України).
Частиною першою статті 821, частиною першою статті 822 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. У разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.
Відповідно до частин другої, третьої статті 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.
Згідно з частиною третьою статті 168 ЖК України договір найму житлового приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо житлове приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.
За приписами статті 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла.
Відповідно до статті 169 ЖК України у разі припинення договору найму житлового приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити житлове приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.
У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
Відповідно до частини першої статті 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.
За загальними приписами статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) констатувала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив відсутність письмового договору найму житла між сторонами.
Суд вважав, що оскільки відповідачі не здійснювали плату за користування належним позивачу майном, то останнім неправильно визначено правову природу договору, який склався між сторонами.
Однак суд не врахував, що плата за користування майном (стаття 762 ЦК) є тим еквівалентом, який отримує наймодавець за те, що надав в найм майно. Вона може виражатися як в грошовій (що загально прийнято в цивільному обороті), так і в натуральні формі (наприклад, надання послуг наймодавцеві, чи виконання робіт). Якщо сторони визначили плату за користування в грошовій формі, то це може бути як фіксований платіж, так і відсоткове значення.
Законодавець в такому універсальному регуляторі приватних відносин як ЦК не кваліфікує плату за користування майном як істотну умову договору; для тих випадків, коли сторони не домовилися про розмір плати, він визначається з урахуванням: споживчої якості речі; інших обставин, які мають істотне значення. До таких можна віднести, зокрема, рік виробництва речі, її функціональні властивості, розташування речі тощо. Тобто, у разі, коли в договорі найму (оренди) не визначений розмір орендної плати, «вмикається» той інструментарій (спосіб визначення плати), що закріпив законодавець у другому реченні частини першої статті 762 ЦК України. Тому навіть у тому разі якщо сторони не домовилися про розмір плати у договорі найму (оренди) - це не «знищує» такий договір. Варто підкреслити, що договір, і зокрема договір найму (оренди) вчиняється для того щоб «породити» відповідний результат, а не для того щоб згодом констатувати його неукладеність, вочевидь для того щоб не виконувати обов`язки, які «з`явилися» з такого договору.
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2024 року у справі № 757/18462/21-ц (провадження № 61-1829св24).
У постанові від 10 серпня 2023 року у справі № 461/2151/20 (провадження № 61-3978св23) Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо дійсної правової природи відносин сторін та факту укладення ними усного договору найму квартири, оскільки позивач як наймодавець визнав факт домовленості про вселення та проживання відповідачів у спірній квартирі на підставі договору найму. У такому випадку недодержання письмової форми договору найму не має наслідком його недійсність з огляду на те, що факт існування домовленості між сторонами договору не оспорюється учасниками справи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Досліджуючи дійсну правову природу відносин сторін, суд першої інстанції не врахував те, що між сторонами існувала усна домовленість щодо найму квартири, яка належить позивачу та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а  ОСОБА_2  визнавала як факт такої домовленості, так і її вселення разом з дочкою  ОСОБА_3 в спірну квартиру у вересні 2015 року з дозволу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник за довіреністю ОСОБА_6 .
В якості підстави для висновку про те, що між сторонами укладено саме договір позички спірної квартири, суд першої інстанції послався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 529/201/20 (провадження № 61-3820св21).
На відміну від даної справи, в якій жодна із сторін не заявляла, що договір найму спірної квартири був укладений на безоплатній основі, Верховний Суд у справі № 529/201/20 визначив, що підставою для визнання укладеного договору як договору позички було визнання обома сторонами, що договір найму житла був укладений на безоплатній та безстроковій основі.
Водночас у справі № 529/201/20 Верховний Суд судові рішення першої та апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог про виселення із житлового будинку без надання іншого житла лише змінив, виклавши їх мотивувальну частину в редакції наведеної постанови, а не взагалі відмовив у задоволенні позову.
У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 487/7049/18 вказано, що «якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків (стаття 836 ЦК України). Таке втручання у право на житло є пропорційним, оскільки виселення ґрунтується на наведених нормах закону і укладеного сторонами договору, є проявою принципу свободи договору, не суперечить цілям, визначеним у частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є передбачуваним для відповідача, та є необхідним у демократичному суспільстві. […] За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову в частині виселити ОСОБА_1 зі спірної квартири».
За таких обставин суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 через те, що між ним та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений договір позички, а не найму житла - спірної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, згідно з частиною третьою статті 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї.
Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці (частина четверта статті 168 ЖК України).
У постанові Верховного Суду від 10 серпня 2023 року у справі № 461/2151/20 (провадження № 61-3978св23) зазначено: «оскільки між сторонами існували договірні відносини, то позивач мав порушити питання про розірвання цього договору найму житла в досудовому порядку, письмово попередивши відповідачів про це за три місяці, що узгоджується з приписами статті 825 ЦК України та статті 168 ЖК України. Лише в разі дотримання цього порядку та строків наймачі були б зобов`язані звільнити житлове приміщення, і виключно в разі їх відмови в цьому - підлягали б виселенню в судовому порядку, що відповідає приписам статті 169 ЖК України. Отже, головною умовою для звернення наймодавця до суду з позовом про виселення (без вимоги про розірвання договору) є попередження наймачів про наступне розірвання договору за три місяці, що дає їм можливість звільнити житлове приміщення добровільно в позасудовому порядку. Чинний закон безпосередньо передбачає обов`язковий досудовий порядок врегулювання спірного питання між сторонами договору найму житла. Проте, у позовній заяві ОСОБА_1 наголосив на тому, що заходи досудового врегулювання ним не вживалися; вимог про розірвання договору найму у справі, що переглядається, позивач не заявляв».
Як вбачається з матеріалів справи, 17 та 23 жовтня 2024 року позивач надіслав на адресу реєстрації та фактичного місця проживання ОСОБА_2 заяву від 14 жовтня2024 року, в якій повідомив відповідачів, що квартира АДРЕСА_2 , в якій вони проживають з його дозволу, необхідна для його особистого проживання та проживання членів його сім`ї, у зв`язку з чим він повідомляє про розірвання договору найму та вимагає виселитись із займаної квартири не пізніше трьох місяців за дати отримання листа.
Поштове відправлення, направлене на адресу: АДРЕСА_1 , повернулось відправнику з відміткою служби поштового зв`язку - «закінчення встановленого терміну зберігання», а поштове відправлення, направлене на адресу: АДРЕСА_3 , з відміткою - «одержувач відсутній за вказаною адресою».
За змістом пунктів 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України та пункту 91-1 Правил надання послуг поштового зв?язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, відмітка у поштовому повідомленні про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування вважається врученням судової повістки цій особі.
Тобто наведені норми дають підстави вважати, що врученим лист вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання (перебування), що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17).
Отже, відповідачі були належним чином повідомленні про розірвання договору найму житла та необхідність виселення із займаної квартири не пізніше трьох місяців за дати отримання листа позивача.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір між сторонами, не врахував, що позивач, який має необхідність у використанні належного йому житла для власного проживання та проживання членів його сім`ї, на виконання вимог статті 825 ЦК України, статті 168 ЖК України, завчасно попередив відповідачів про необхідність звільнення квартири АДРЕСА_2 .
Оскільки матеріали справи не містять відомостей про наявність у  ОСОБА_1 іншого житла, належного йому на праві приватної власності, а належними йому 3/8 частками квартири у м. Одеса він не має змоги користуватися з причин, зазначених у позовній заяві, за умови виникнення у останнього об`єктивної необхідності у власному використанні належної йому спірної квартири та завчасного попередження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про необхідність її звільнення, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог позивача про розірвання договору наймуквартири, який укладений між сторонами в усній формі, та виселення відповідачів із вищезазначеної квартири.
Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що задоволення позовних вимог та виселення відповідачів не буде пропорційним із переслідуваною законною метою в розумінні статті 8 Конвенції, оскільки в даному випадку втручання у право на житло є пропорційним, виселення ґрунтується на нормах закону і умовах укладеного сторонами договору, є проявом принципу свободи договору, не суперечить цілям, визначеним у частині другій статті 8 вказаної Конвенції, є передбачуваним для відповідачів та необхідним у демократичному суспільстві.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 529/201/20, на яку суд першої інстанції послався у своєму рішенні, а також у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2024 рокуу справі № 472/265/23 за подібних правовідносин.
При цьому неможливість позивача повноцінно здійснювати свої правомочності щодо володіння, користування та розпорядження спірним нерухомим житлом в даному випадку також необхідно розцінювати як порушення його прав власника у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
ОСОБА_1 не має обов`язку забезпечувати ОСОБА_2 та її малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлом.
Відповідно до вимог статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.
За змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - це саме обов`язок батьків.
Отже, виключно на батьків, як законних представників дитини, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на позивача.
Більше того, відповідачі забезпечені іншим житлом та значаться зареєстрованими у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , право на який перейшло до  ОСОБА_2 в порядку спадкування, що остання підтвердила в судовому засіданні.
За встановлених обставин даної справи втручання у право відповідачівна подальше проживання у спірній квартирі з метою захисту права власності позивача слід визнати таким, що відбулось із легітимною метою та з дотриманням принципу пропорційності.
Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про розірвання усного договору найму квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між сторонами, та виселення відповідачів із вказаної квартири без надання іншого житла підлягають задоволенню.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Відповідно до положень частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
На підставі викладеного та відповідно до вимог статті 382 ЦПК України з відповідачів стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи, а саме 2 422,40 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 3 633,50 грн - за подання апеляційної скарги, а всього підлягає стягненню 6 055,90 грнсудового збору.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 задовольнити.
Розірвати усний договір найму квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Виселити  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.
Стягнути з  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , 6 055,90 грн сплаченого судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 червня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній