П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/41479/25	
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
Дата і місце ухвалення: 23.02.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року у справі №420/41479/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у незастосуванні прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням за період з 27.05.2024 по 31.01.2025 включно ОСОБА_1 ; 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у незастосуванні прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням за період з 01.02.2025 по 27.09.2025 включно ОСОБА_1 ; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 вчинити дії щодо перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 з розрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», за період з 27.05.2024 по 27.09.2025 включно із одночасною компенсацією згідно з Порядком №44; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок, нарахування та виплату недоплачених сум грошового забезпечення ОСОБА_1 , а саме щомісячних основних (надбавки за вислугу років), щомісячних додаткових (надбавки за особливості проходження служби, премії, винагороди), одноразових додаткових видів грошового забезпечення (допомоги) з урахуванням проведеного перерахунку посадового окладу та окладу за військовим званням, з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», із одночасною компенсацією згідно з Порядком №44. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у незастосуванні прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням за період з 18.06.2025 по 27.09.2025 включно ОСОБА_1 . 
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок, нарахування та виплату недоплачених сум грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 18.06.2025 по 27.09.2025, а саме щомісячних основних (надбавки за вислугу років), щомісячних додаткових (надбавки за особливості проходження служби, премії, винагороди), одноразових додаткових видів грошового забезпечення (допомоги) з урахуванням проведеного перерахунку посадового окладу та окладу за військовим званням, з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», з урахуванням раніше виплачених сум. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за період з 27 травня 2024 року по 17 червня 2025 року. 
На думку апелянта, під час вирішення спору суд не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі №520/5814/24, відповідно до якого під час визначення розміру посадових окладів та окладів за військовими званнями підлягає застосуванню пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 у первинній редакції із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Апелянт вважає, що пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481 не підлягав застосуванню і до моменту визнання його протиправним та нечинним, оскільки суперечив нормативно-правовим актам вищої юридичної сили. 
У зв`язку з цим, на переконання апелянта, відповідачі були зобов`язані здійснювати обчислення його грошового забезпечення із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, протягом усього спірного періоду, починаючи з 27 травня 2024 року.
Посилаючись на наведене, апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог за період з 27 травня 2024 року по 17 червня 2025 року та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу Військова частина НОМЕР_2 зазначила, що до 01 березня 2024 року Військова частина НОМЕР_1 перебувала на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 , а з 01 лютого 2025 року Військову частину НОМЕР_1 було переформовано, її умовне найменування анульовано, правонаступника не визначено. Відповідач наголошує, що нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу здійснювалися відповідно до нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.
Також відповідач посилається на те, що у спірний період підлягала застосуванню постанова Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481, якою було змінено пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 та встановлено розрахункову величину у фіксованому розмірі 1762 грн. На думку відповідача, до моменту набрання законної сили рішенням у справі №320/29450/24, яким пункт 2 Постанови №481 було визнано протиправним та нечинним, підстави для застосування іншого порядку визначення посадового окладу та окладу за військовим званням були відсутні.
Крім того, відповідач вважає безпідставними вимоги щодо перерахунку та виплати одноразових видів грошового забезпечення, зокрема грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки такі виплати мають разовий характер та були здійснені відповідно до чинного законодавства.
У зв`язку з наведеним відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо перерахунку грошового забезпечення за період з 27 травня 2024 року по 17 червня 2025 року, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції саме в цій частині.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 у спірний період проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , яка перебувала на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 .
Вважаючи, що при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення за період з 27 травня 2024 року по 27 вересня 2025 року відповідачами неправомірно не застосовано прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законами України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та «Про Державний бюджет України на 2025 рік», у зв`язку з чим грошове забезпечення було виплачено у меншому розмірі, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що з 20 травня 2023 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481, якою внесено зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 та встановлено, що розміри посадових окладів і окладів за військовими званнями визначаються виходячи з фіксованої розрахункової величини 1762 грн.
Суд першої інстанції зазначив, що у період з 20 травня 2023 року до 17 червня 2025 року включно постанова Кабінету Міністрів України №481 була чинною та підлягала застосуванню суб`єктами владних повноважень при визначенні складових грошового забезпечення військовослужбовців.
Водночас рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №320/29450/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року, пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481 визнано протиправним та нечинним.
З огляду на приписи частини другої статті 265 КАС України суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідні положення постанови Кабінету Міністрів України №481 втратили чинність саме з моменту набрання законної сили судовим рішенням, тобто з 18 червня 2025 року.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для перерахунку грошового забезпечення позивача за період з 27 травня 2024 року по 17 червня 2025 року, оскільки у цей період відповідачі правомірно застосовували чинні положення постанови Кабінету Міністрів України №481.
Разом із тим суд першої інстанції встановив, що після втрати чинності пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №481 відповідач був зобов`язаний визначати посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 щодо незастосування при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», за період з 18 червня 2025 року по 27 вересня 2025 року та зобов`язання здійснити відповідний перерахунок і виплату належних позивачу сум грошового забезпечення. 
У задоволенні позовних вимог щодо перерахунку грошового забезпечення за період з 27 травня 2024 року по 17 червня 2025 року, а також щодо здійснення виплат із одночасною компенсацією відповідно до Порядку №44 суд першої інстанції відмовив.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на перерахунок грошового забезпечення після 18 червня 2025 року, проте не може погодитися з висновком про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за період з 27 травня 2024 року по 17 червня 2025 року.
Під час апеляційного перегляду справи колегія суддів враховує правову позицію, викладену у постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2026 року у справі №520/5814/24, яка була прийнята після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення та містить висновки щодо застосування положень постанов Кабінету Міністрів України №704 та №481 у подібних правовідносинах.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до частин другої - четвертої статті 9 зазначеного Закону до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові та одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
На реалізацію наведених положень Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
У первинній редакції пункту 4 Постанови №704 було передбачено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481 пункт 4 Постанови №704 було викладено у новій редакції, відповідно до якої розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями розраховуються виходячи з фіксованої величини 1762 гривні.
Разом із тим рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №320/29450/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року, пункт 2 Постанови №481 визнано протиправним та нечинним.
Під час розгляду цієї справи колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2026 року у справі №520/5814/24.
У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що Кабінет Міністрів України, змінюючи порядок визначення посадових окладів військовослужбовців шляхом установлення фіксованої розрахункової величини 1762 грн, фактично запровадив механізм, який не відповідав законам України про Державний бюджет на відповідні роки та не узгоджувався з вимогами актів вищої юридичної сили.
Верховний Суд зазначив, що суди під час вирішення спорів зобов`язані застосовувати нормативно-правові акти з урахуванням їх відповідності актам вищої юридичної сили та не повинні застосовувати положення підзаконних нормативно-правових актів, які таким актам суперечать, навіть якщо на момент виникнення спірних правовідносин вони формально залишалися чинними.
Отже, Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2026 року у справі №520/5814/24 дійшов висновку, що сам по собі факт чинності Постанови №481 не виключав обов`язку суду перевірити її відповідність актам вищої юридичної сили та не застосовувати її положення у разі встановлення такої невідповідності.
Застосовуючи наведені правові висновки до спірних правовідносин, колегія суддів виходить з того, що у період з 27 травня 2024 року по 27 вересня 2025 року відповідачі при визначенні розміру грошового забезпечення позивача застосовували положення пункту 4 Постанови №704 у редакції Постанови №481 та обчислювали посадовий оклад і оклад за військовим званням виходячи з фіксованої розрахункової величини 1762 грн.
Водночас законами України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та «Про Державний бюджет України на 2025 рік» було встановлено інші розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які підлягали застосуванню як розрахункова величина при визначенні складових грошового забезпечення військовослужбовців відповідно до пункту 4 Постанови №704 у редакції, що узгоджується з актами вищої юридичної сили.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що сам по собі факт чинності Постанови №481 на момент виникнення спірних правовідносин не виключав обов`язку суду надати оцінку її відповідності нормативно-правовим актам вищої юридичної сили та застосувати норми права у спосіб, який забезпечує дотримання принципу верховенства права.
Отже, висновок суду першої інстанції про правомірність застосування відповідачами положень Постанови №481 за період з 27 травня 2024 року по 17 червня 2025 року не відповідає наведеній правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 17 лютого 2026 року у справі №520/5814/24.
Колегія суддів вважає, що починаючи з 27 травня 2024 року відповідачі були зобов`язані визначати посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови №704.
Оскільки розмір посадового окладу та окладу за військовим званням є базою для обчислення щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, нарахування грошового забезпечення позивачу без урахування зазначеного механізму розрахунку призвело до виплати таких сум у меншому розмірі, ніж передбачено законодавством.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо незастосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», при визначенні посадового окладу та окладу за військовим званням за період з 27 травня 2024 року по 31 грудня 2024 року, а також щодо незастосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», при визначенні посадового окладу та окладу за військовим званням за період з 01 січня 2025 року по 17 червня 2025 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зазначених позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позову.
Разом із тим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для покладення на Військову частину НОМЕР_2 обов`язку щодо одночасної виплати компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.
Так, на момент звернення позивача до суду та на час ухвалення судового рішення перерахунок і виплата належних сум грошового забезпечення відповідачами не здійснювалися, а тому вимоги про виплату відповідної компенсації є похідними від вимог про перерахунок та виплату грошового забезпечення і можуть бути вирішені відповідачем під час виконання судового рішення відповідно до вимог чинного законодавства.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо перерахунку грошового забезпечення за період з 27 травня 2024 року по 17 червня 2025 року з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову.
В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну правову оцінку наявним у справі доказам.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині.
За правилами статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції при вирішенні спору в частині позовних вимог за період з 27 травня 2024 року по 17 червня 2025 року неправильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в зазначеній частині з ухваленням нового судового рішення.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року у справі №420/41479/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо перерахунку грошового забезпечення за період з 27 травня 2024 року по 17 червня 2025 року скасувати.
Ухвалити у цій частині нове судове рішення.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у незастосуванні прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року Законом України “Про державний бюджет України на 2024 рік”, Законом України “Про державний бюджет України на 2025 рік” при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням ОСОБА_1 за періоди з 27 травня 2024 року по 31 січня 2025 року; та з 01 лютого 2025 року по 17 червня 2025 року включно. 
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) та Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) здійснити перерахунок, нарахування та виплату недоплачених сум грошового забезпечення ОСОБА_1 за періоди з 27 травня 2024 року по 31 січня 2025 року; та з 01 лютого 2025 року по 17 червня 2025 року включно, а саме щомісячних основних (надбавку за вислугу років), щомісячних додаткових (надбавки за особливості проходження служби, премій, винагород), одноразових додаткових видів грошового забезпечення (допомоги) з урахуванням проведеного перерахунку посадового окладу та окладу за військовим званням, з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 1 січня календарного року Законом України “Про державний бюджет України на 2024 рік”, Законом України “Про державний бюджет України на 2025 рік”, з урахуванням раніше виплачених сум.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року у справі №420/41479/25 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук