ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 р. 	Справа № 520/22701/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої К.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 (головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022) по справі № 520/22701/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Краснокутської селищної ради   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Краснокутської селищної ради (далі – відповідач), в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення LVIII сесії Краснокутської селищної ради VIII скликання від 08 серпня 2025 року №7653-VIII яким відмовлено ОСОБА_1 в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу у приватну власність земельної ділянки площею 1,5579 гектара з кадастровим номером 6323586201:01:001:0200 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Краснокутську селищну раду Богодухівського району Харківської області затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передати у приватну власність ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 ) земельну ділянку площею 1,5579 гектара з кадастровим номером 6323586201:01:001:0200 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що рішенням LVIII сесії Краснокутської селищної ради VIII скликання від 08 серпня 2025 року №7653-VIII відмовлено ОСОБА_1 в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 . Відмова мотивована посиланням на підпункт «а» пункту 3 статті 116, статтю 118 та підпункт 5 пункту 27 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (далі – ЗК України). Позивач вважає оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню. . 
ІІ. Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельній ділянці площею 0,4721 га присвоєно кадастровий номер 6323586201:01:001:0085 та внесено відомості до Державного земельного кадастру, а тому ця земельна ділянка є сформованою у розумінні статті 79-1 ЗК України, незалежно від того, чи оформлено на неї правовстановлюючі документи. ОСОБА_1 має право розробляти та погоджувати документацію із землеустрою щодо земельної ділянки, на якій розташовані її будівлі, водночас фактична площа земельної ділянки, заявлена для передачі у власність, перевищує площу, зайняту об`єктами нерухомого майна, тому розробка документації із землеустрою має відповідати реальній площі та цільовому призначенню земельної ділянки. З огляду на встановлену Законом України від 24.03.2022 №2145-IX заборону органам місцевого самоврядування під час дії воєнного стану, суд першої інстанції дійшов висновку, що приймаючи спірне рішення LVIII сесії Краснокутської селищної ради VIII скликання від 08 серпня 2025 року №7653-VIII діяла в межах вимог чинного законодавства. Позивач не позбавлений можливості після завершення воєнного стану звернутись до Краснокутської селищної ради з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 по справі №520/22701/25 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував статтю 79-1 Земельного кодексу України та неповно встановив юридичне значення обставин щодо земельної ділянки 6323586201:01:001:0085. Наголошує, що технічна документація щодо вказаної земельної ділянки площею 0,4721 га була розроблена у 2012 році для попереднього замовника, але на її підставі не виготовлено та не зареєстровано правовстановлюючих документів, що призвело до видалення відповідних відомостей з системи Національної кадастрової системи. Отже, така земельна ділянка фактично не є сформованою в розумінні статті 79-1 ЗК України. Більш того, вона не передавалася у власність чи користування (оренду) попередньому власнику об`єктів нерухомості, що судом з`ясовано не було.
По-друге, скаржник зазначає, що суд першої інстанції неправильно витлумачив підпункт 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та фактично не застосував передбаченим законом виняток для власника нерухомого майна. Натомість суд першої інстанції звів мотивування до того, що площа спірної земельної ділянки 1,5579 га перевищує площу забудови 0,4721 га (площа під будівлями), і тому решта площі нібито підпадає під заборону, без будь-якого аналізу необхідності додаткової площі для обслуговування об`єктів. Разом з тим, затвердження технічної документації із землеустрою відповідно до статті 125 ЗК України є способом реалізації вже існуючого, похідного від права на нерухомість, законного інтересу та суб`єктивного права.
Крім того, автор апеляційної скарги зауважує, що відмова Краснокутської селищної ради не містить належного мотивування, що у силу частини восьмої статті 186 ЗК України є обов`язковим. Відповідач не навів та не довів конкретного дефекту технічної документації апелянта. Фактичною підставою відмови стали лише загальні посилання на існування ділянки з кадастровим номером 6323586201:01:001:0085 та на дію воєнного стану, без конкретизації, як саме документація не відповідає нормам законодавства.
Твердження про те, що апелянт зможе звернутися знову після припинення воєнного стану, не є правовою оцінкою спірного рішення і не замінює перевірки його відповідності закону.
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
24.03.2026 від Краснокутської селищної ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції – без змін. Зокрема, вказує, що твердження апелянта про несформованість земельної ділянки площею 0,4721 га з кадастровим номером 6323586201:01:001:0085 суперечить прямому припису частини четвертої статті 79-1 ЗК України. Факт державної реєстрації речових прав на таку ділянку не впливає на момент її формування як об`єкта цивільних прав. Розроблена технічна документація на площу 1,5579 га з кадастровим номером 6323586201:01:001:0200 ігнорує вже сформовану ділянку під будівлями (0,4721 га) і фактично дублює її з додаванням додаткової площі для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель комунальної власності, що прямо порушує статтю 79-1 ЗК України, пп. «а» п.3 ст. 116 ЗК України. Наголошує, що виняток пп. 5 п. 27 Розділу Х ЗК України поширюється виключно на земельні ділянки під об`єктами нерухомого майна (будівлями, спорудами) власників, водночас запитувана ділянка 1,5579 га перевищує площу під фермами (0,4721 га) і включає додаткову територію для ОСГ, яка не підпадає під виняток. Посилання скаржника на статтю 121 ЗК України про безоплатну передачу земель 2 га не враховує спеціальне обмеження воєнного стану.
30.03.2026 судом отримано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій представник позивача зазначив, що доводи про несформованість земельної ділянки площею 0,4721 га з кадастровим номером 6323586201:01:001:0085 не враховують подальший правовий та фактичний стан цієї земельної ділянки. Юридично значущим у даному випадку є не лише факт первинного присвоєння кадастрового номера, а й подальше видалення відомостей про таку земельну ділянку з НКС у зв`язку з відсутністю оформленого та зареєстрованого права. Твердження відповідача про те, що спірна земельна ділянка є виключно додатковою територією для ОСГ, на яку безумовно поширюється заборона воєнного стану, є передчасним і необґрунтованим. Сам по собі факт того, що площа земельної ділянки перевищує площу забудови, ще не означає автоматично, що вся інша площа не пов`язана з обслуговуванням та використанням належних позивачу будівель. Крім того, чинне земельне законодавство не ставить попереднє оформлення користування земельною ділянкою як обов`язкову умову для звернення громадянина із заявою про безоплатну передачу земельної ділянки.
Учасники справи повідомлені про перегляд рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 судом апеляційної інстанції належним чином шляхом направлення ним копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в електронній формі до електронного кабінету учасників справи.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглядає справу без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
V. Обставини, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до умов договору купівлі-продажу від 01.09.2012 (реєстраційний номер ВРЖ №426378) ОСОБА_1 набула права власності на комплекс нежитлових будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений комплекс включає ферму літ. Б-1 загальною площею 489,5 квадратних метрів та ферму літ. В-1 загальною площею 374,8 квадратних метрів.
ОСОБА_1 замовила у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 1,5570 гектара для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на території Краснокутської селищної ради.
Відомості про земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру, і їй присвоєно кадастровий номер 6323586201:01:001:0200, що підтверджує державну реєстрацію земельної ділянки відповідно до статті 202 ЗК України та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5300037072025 від 07.01.2025).
07.01.2025 позивач звернулася до Краснокутської селищної ради з клопотанням про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 1,5570 гектара для ведення особистого селянського господарства, площею 1,5570 га з кадастровим номером 6323586201:01:001:0200.
Краснокутська селищна рада, розглянувши клопотання від 07.01.2025, листом від 28.01.2025 №01-19/722 відмовила в затвердженні технічної документації, посилаючись на те, що в договорі купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд від 01.09.2012 зазначено про розташування будівель на земельній ділянці площею 0,4721 гектара з кадастровим номером 6323586201:01:001:0085, яка, згідно з пунктом 4 статті 79-1 ЗК України, вважається сформованою. Рада повернула заяву з пакетом документів без розгляду, мотивуючи це тим, що технічна документація виготовлена всупереч чинному законодавству.
Представник позивача звернувся із адвокатським запитом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області стосовно надання інформації щодо кадастрового номеру 6323586201:01:001:0085, а саме земельній ділянці, якій він присвоєний, його зміна або анулювання, та щодо актуального кадастрового номера земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Головне управління Держгеокадастру у Харківській області листом від 20.06.2025 № 29-20-9.1-3512/0/19-25 вказано, що була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель запасу сільськогосподарського призначення в межах населених пунктів Рябоконівської сільської ради по вул. Молодіжна, 22 в с. Рябоконеве Краснокутського району Харківської області, вид угідь – під господарськими будівлями і дворами (УКЦВЗ 1.1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) відповідно до рішення Рябоконівської сільської ради Краснокутського району Харківської області VIII сесії VI скликання від 18 липня 2012 року, з метою присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці площею 0,4721 га, замовник: гр. ОСОБА_3 . На титульному аркуші архівного примірника технічної документації наявна позначка про визначення кадастрового номеру цій земельній ділянці 6323586201:01:001:0085, дата визначення кадастрового номеру 23.08.2012. На підставі вказаної технічної документації не було виготовлено та зареєстровано правовстановлюючих документів, а отже кадастровий номер не був присвоєний, у зв`язку з чим відомості з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру не перенесені. Відповідно до даних Державного земельного кадастру наявні відомості про земельну ділянку площею 1,5570 га, адреса земельної ділянки: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6323586201:01:001:0200, цільове призначення: 01.03 – для ведення особистого селянського господарства, дата державної реєстрації земельної ділянки – 07.01.2025, відомості про право власності або користування відсутні.
25 червня 2025 року представник позивача подав повторне клопотання №114 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 1,5570 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 6323586201:01:001:0200, та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства.
Рішенням LVIII сесії VIII скликання Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 08.08.2025 №7653-VIII відмовлено ОСОБА_1 в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з: п.п. а) п. 3 ст. 116, ст. 118, п.п.5 п.27 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України.
Вважаючи протиправним рішення про відмову в затвердженні технічної документації із землеустрою, позивач звернулась до суду з позовом про його скасування. 
VІ. Нормативне регулювання та оцінка суду апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Стаття 14 Конституції України закріплює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
За приписами частин першої та третьої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Як установлено частинами шостою, сьомою статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Частина перша статті 122 ЗК України встановлює, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України подають заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Тобто особа може безоплатно отримати земельну ділянку у власність за вичерпним переліком цільових призначень (ведення фермерського господарства або особистого селянського господарства, або садівництва, будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуальне дачне будівництво, будівництво індивідуальних гаражів).
Водночас усі підстави безоплатного набуття у власність земельних ділянок обмежені нормами безоплатної приватизації, встановленими у частині першій статті 121 ЗК України: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.
Таким чином, особа може безоплатно отримати земельну ділянку у власність для вичерпного переліку цільових призначень, визначених частиною шостою статті 118 та частиною першої статті 121 ЗК України, а саме: ведення фермерського господарства або особистого селянського господарства, або садівництва, будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуальне дачне будівництво, будівництво індивідуальних гаражів - у межах відповідних норм безоплатної приватизації, встановлених у частині першій статті 121 ЗК України.
За змістом пункту 6 частини третьої статті 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації (частина восьма статті 186 ЗК України).
Згідно із частиною дев`ятою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина десята статті 118 ЗК України).
Отже, у відповідності до вимог чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення законодавства підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.
Колегією суддів встановлено, що підставою для відмови ОСОБА_1 в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства в оскаржуваному рішення зазначено: п.п. а) п. 3 ст. 116, ст. 118, п.п.5 п.27 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України.
Так, Законом України від 24.03.2022 №2145-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» Розділ X «Перехідні положення» ЗК України доповнено пунктами 27 і 28. 
У підпункті 5 пункту 27 Розділу X «Перехідних положень» ЗК України зазначено, що під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням ряду особливостей, зокрема: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Вказані зміни до ЗК України набрали чинності 07 квітня 2022 року.
Отже, в період дії воєнного стану зазначена заборона є самостійною і достатньою підставою для прийняття суб`єктом, уповноваженим на розгляд відповідних клопотань, рішення про відмову в безоплатній передачі земель державної, комунальної власності у приватну власність або відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з метою такої безоплатної передачі, безвідносно до підстав, передбачених частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 03.08.2032 у справі №300/3771/22, від 18.02.2025 у справі №380/10564/22, від 13.03.2026 у справі №160/34929/24.
Законом України від 19.10.2022 № 2698-IX підпункт 5 доповнено другим реченням такого змісту: «Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом». Наведені зміни до ЗК України набрали чинності 19 листопада 2022 року.
Таким чином, на момент прийняття спірного рішення (08.08.2025) діяла редакція підпункту 5 пункту 27 Розділу X «Перехідних положень» ЗК України, відповідно до якої не забороняється безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд).
Суд враховує, що як на дату прийняття спірного рішення відповідача, так і на час розгляду цієї справи в Україні діяв воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд від 01.09.2012 ОСОБА_1 є власником комплексу нежитлових будівель та споруд, що включає ферму літ. Б-1 загальною площею 489,5 кв.м та ферму літ. В-1 загальною площею 374,8 кв.м, розташованих на земельній ділянці площею 0,4721 га (кадастровий номер 6323586201:01:001:0085).
За позицією Краснокутської селищної ради, передбачений підпунктом 5 пункту 27 Розділу X «Перехідних положень» ЗК України виняток щодо заборони безоплатної приватизації під час воєнного стану поширюється виключно на земельні ділянки під об`єктами нерухомого майна (будівлями, спорудами) власників, водночас площа спірної земельної ділянки 1,5570 га перевищує площу забудови 0,4721 га (під будівлями), тобто включає додаткову територію, яка не підпадає під виняток.
Водночас апелянт посилається на те, що спірна ділянка формується як єдиний комплекс для особистого селянського господарства, де будівлі є невід`ємною частиною господарської діяльності, що вимагає додаткової площі для ефективного використання.
Розглянувши вказані доводи сторін, колегія суддів враховує, що запроваджене відповідно до другого речення підпункту 5 пункту 27 Розділу X «Перехідних положень» ЗК України виключення щодо можливості безоплатної передачі земель державної, комунальної власності у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна не містить застережень передачі таких земель в межах норм безоплатної приватизації (у даному випадку, 2 га).
Отже, законодавець пов`язує можливість безоплатної передачі виключно з фактом розташування об`єктів нерухомого майна на відповідній земельній ділянці.
Відповідно до частин першої-другої статті 120 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 05.07.2012 № 5077-VI, яка діяла на момент укладання договору купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд від 01.09.2012) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Крім того, згідно з частинами першою, другою статті 377 Цивільного кодексу України (у редакції Закону України від 17.05.2012 № 4765-VI, яка діяла на момент укладання договору купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд від 01.09.2012) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). 
Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Відповідно до норм частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Отже, набуття певного речового права на земельну ділянку особою, яка набула права власності на нерухоме майно, на ній розміщене, відбувається шляхом переходу від попереднього власника нерухомого майна в тому ж обсязі, або відповідно до рішення органу місцевого самоврядування.
Повертаючись до обставин справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що після переходу на підставі договору купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд від 01.09.2012 права власності на комплекс нежитлових будівель та споруд, що знаходилось на земельній ділянці площею 0,4721 га (кадастровий номер 6323586201:01:001:0085), до ОСОБА_1 перейшло і право власності (користування) земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні об`єкти нерухомого майна в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) – ОСОБА_3 . 
Судом не встановлено, що земельна ділянка, заявлена для передачі у власність позивача (1,5570 га), вже передавалась у власність попередньому власнику ( ОСОБА_3 ) або іншій особі. Тобто, за оформленням речових прав на земельну ділянку площею саме 1,5570 га з кадастровим номером 6323586201:01:001:0200 позивач звернулась вперше.
При цьому, фактична площа земельної ділянки, заявлена для передачі у власність (1,5570 га), перевищує площу, зайняту об`єктами нерухомого майна (0,4721 га), та яка вже перебуває у власності (користуванні) позивача у силу переходу права власності на комплекс нежитлових будівель та споруд на підставі договору купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд від 01.09.2012.
Таким чином, беручи до уваги, що площа земельної ділянки, заявлена для передачі у власність (1,5570 га) перевищує площу земельної ділянки, на якій розташований комплекс нежитлових будівель та споруд позивача (0,4721 га), враховуючи імперативні вимоги підпункту 5 пункту 27 розділу X «Перехідних положень» ЗК України та обов`язок суб`єкта владних повноважень діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приймаючи спірне рішення LVIII сесії Краснокутської селищної ради VIII скликання від 08 серпня 2025 року №7653-VIII діяла в межах вимог чинного законодавства.
Апелянт покликається на постанову Верховного Суду від 12.01.2022 у справі №300/1750/19, зазначаючи про те, що приватизація під нерухомістю включає необхідну для обслуговування площу, проте вказана постанова не містить такого висновку. Більш того, зазначена справа стосувалася відмови в затвердженні проекту землеустрою про відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови без наведення міською радою жодної з підстав, передбачених статтею 123 Земельного кодексу України, що не є подібним до спірних правовідносин.
Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 19.11.2022 у справі №520/12345/22 є безпідставним, оскільки в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня постанова суду касаційної інстанції по вказаній справі.
Доводи апелянта щодо несформованості земельної ділянки площею 0,4721 га з кадастровим номером 6323586201:01:001:0085 не впливають на раніше зроблені висновки суду.
Ухвалюючи рішення, судом першої інстанції слушно зазначив, що позивач не позбавлений можливості після завершення воєнного стану звернутись до Краснокутської селищної ради з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Аналогічне правозастосування наведено в постанові Верховного Суду від 18.02.2025 по справі № 380/10564/22.
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі «Трофимчук проти України», заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Відповідно до положень статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, повно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 по справі №520/22701/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		К.В. Мінаєва 	
Судді	   	І.М. Ральченко   В.В. Катунов