ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/1953/26	Головуючий у 1-й інстанції Грицай К.М. 	
Провадження № 22-ц/817/580/26 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
за участі секретаря — Дідух М.Є.
та заявника ОСОБА_1 , заінтересованої особи ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу № 607/1953/26 за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2026 року, повний текст якого складено 02 березня 2026 року, ухваленого суддею Грицай К.М., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання та перебування на утриманні,

В С Т А Н О В И В:
у січні 2026 року заявник ОСОБА_1 звернулася в суд, заінтересована особа — Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 з 06 листопада 1993 року по 27 серпня 2024 року та перебування ОСОБА_1 на утриманні чоловіка ОСОБА_2 з вересня 2021 року по 30 вересня 2025 року. 
В обґрунтування заяви посилається на те, що вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 06.11.1993 по 27.08.2024. Подружжя проживали в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , проте, вона була зареєстрована за іншою адресою. У шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , які вже є повнолітніми. З вересня 2021 року заявник перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Тернопільській області як пенсіонер та отримує пенсію по інвалідності, з того часу не працює, а основним і постійним джерелом засобів для існування були доходи чоловіка ОСОБА_2 , з яким проживали однією сім`єю та вели спільне господарство.
Також, вказала, що після початку повномасштабного вторгнення російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 11 листопада 2023 року був призваний до лав Збройних Сил України та будучи військовослужбовцем військової частини № НОМЕР_1 27.08.2024 зник безвісти під час виконання бойового завдання з відбиття збройної агресії російської федерації в районі населеного пункту Колісниківка, Куп`янського району, Харківської області.
Відсутність її спільної реєстрації місця проживання з чоловіком перешкоджає підтвердженню факту перебування її на утриманні чоловіка та поданню до ГУ ПФУ в Тернопільській області необхідних документів для призначення пенсії по втраті годувальника, у зв`язку з чим їй було відмовлено. Також те, що встановлення таких обставин іншим шляхом є неможливим, з огляду на реєстрацію заявниці та померлого за різними місцями проживання, просить суд встановити вищенаведені юридичні факти.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2026 року заяву задоволено частково.
Встановлено юридичний факт спільного проживання та перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утриманні її чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який набув статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин 14 жовтня 2024 року.
В решті вимог заяви — відмовлено.
В апеляційній скарзі представник Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2026 року та ухвалити нове, яким у задоволені заяви відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначив, що ОСОБА_1 звернулася до суду з метою встановлення факту перебування на утриманні загиблого військовослужбовця для отримання виплат, пов`язаних із втратою годувальника.
Для визначення права особи на отримання пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262 необхідна наявність таких умов в їх сукупності: непрацездатність особи, що звертається за даним видом пенсії, та її перебування на утриманні загиблого військовослужбовця.
Заявниця є особою працездатного віку і не наводить будь-яких підстав, що дозволили б вважати її непрацездатним членом сім`ї загиблого. Будь-яких даних, що заявниця одержувала від загиблого допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом для існування, ОСОБА_1 знову ж таки не зазначає.
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області у якому зазначила, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що заявниця ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_2 спільно проживали за адресою АДРЕСА_1 та утримання сім`ї здійснював ОСОБА_2 .
Суд об`єктивно встановив, що заявниця перебувала на утриманні свого чоловіка, оскільки вони перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали разом, мали спільний бюджет, ОСОБА_5 не працевлаштована, отримувала пенсію по інвалідності у мінімальному розмірі, допомога з боку чоловіка була основним, постійним джерелом засобів для існування ОСОБА_1 .
Заявником також зазначається, що у вказаній справі вбачається спір про право, а тому заява про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає залишенню без розгляду.
Однак, у справах про встановлення факту перебування особи на утриманні загиблого військовослужбовця з метою отримання одноразової грошової допомоги між заявником та суб`єктом владних повноважень, який вирішує питання призначення відповідної соціальної допомоги, не може бути спору про право. Такі справи підлягають розгляду в окремому провадженні згідно з правилами цивільного судочинства.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.
Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повідомлялося про розгляд справи шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету, про що в матеріалах справи наявна довідка про доставку електронного документа.
Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
ОСОБА_3 повідомлялася про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, однак вона повернулась на адресу Тернопільського апеляційного суду як не отримана з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». 
Згідно з пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. 
Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи. 
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін у справі, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що Староскалатською сільською радою 06.11.1993 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 присвоєно прізвище чоловіка - ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 (а.с. 7).
У шлюбі в подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 (а.с. 8), та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_4 (а.с.9).
ОСОБА_2 зареєстрований і проживав за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 проживає за даною адресою без реєстрації, що підтверджено довідками ДП 2 ЖЕК13 ЖБК № 22 від 22.01.2025, №209 від 27.11.2025 (а.с. 23).
З вересня 2021 року заявник перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Тернопільській області як пенсіонер та отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується копіями довідок про доходи № 0824 8682 6549 2859 та № 6734 7678 2511 2779 (а.с. 10-11).
Згідно із відомостей з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми нарахованого доходу за період з січня 2021 року по вересень 2025 року, ОСОБА_1 не отримує доходів у вигляді заробітної плати, а її доходами є соціальні виплати.
З 01.03.2025 року заявник отримує матеріальну допомогу з місцевого бюджету по програмі «Обороноздатність» в розмірі 1000 грн., що підтверджується довідкою № 2733 від 04.11.2025 року, виданої Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради.
Заявник ОСОБА_1 має захворювання опорно - рухового апарату, потребує постійного лікування, що підтверджується виписками з медичної карти стаціонарного хворого за 2020-2023 роки, згідно висновків МСЕК їй встановлено ІІІ група інвалідності, протипоказання до важкої фізичної праці.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовець військової частини № НОМЕР_1 Збройних Сил України, 27.08.2024 року зник безвісти під час виконання бойового завдання з відбиття збройної агресії російської федерації в районі населеного пункту Колісниківка, Куп`янського району, Харківської області, про що заявника повідомлено листом ІНФОРМАЦІЯ_5 № 03.7/13121-24-Вих. від 08.10.2024 року (а.с. 12).
Відомості про зникнення безвісти ОСОБА_2 з 14 жовтня 2024 року внесені до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин згідно витягу №20241014-1189.
ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві О/р № 192350004903 від 29.01.2025 було відмовлено в призначенні пенсії по втраті годувальника, оскільки відповідно до вимог п. 2.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року за № 22-1 (зі змінами), за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт (а.с. 37).
Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції виходив із того, що заявниця перебувала на утриманні свого чоловіка, оскільки вони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, проживали разом, мали спільний бюджет, заявник не працевлаштована, отримувала пенсію по інвалідності у мінімальному розмірі, допомога з боку чоловіка ОСОБА_2 була основним і постійним джерелом засобів для існування заявниці у справі. 
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у тому числі, про перебування фізичної особи на утриманні.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року (справа № 320/948/18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року (справа № 320/948/18), від 18 січня 2024 року (справа № 560/17953/21).
При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд бере до уваги пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, у якому зазначено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Відповідно до статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Факт перебування фізичної особи на утриманні померлого може бути встановлено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть тоді, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
Крім цього, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 36 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
Згідно з вимогами ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). Непрацездатними членами сім`ї вважаються: батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено членів сім`ї, які вважаються утриманцями. Так, члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Згідно з пунктом 2.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1) за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт. У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлення факту знаходження на утриманні має для ОСОБА_1 юридичне значення, оскільки дозволить їй реалізувати право на перехід на пенсію у зв`язку із втратою годувальника.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.11.1993 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 (а.с. 7).
У шлюбі в подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 8), та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .
З довідок дочірнього підприємства 2 ЖЕК 13 ЖБК № 22 від 22.01.2025 та № 209 від 27.11.2025 вбачається, що ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується актами опитування сусідів від 08.01.2025 та від 08.07.2025 (а.с.23-24).
З вересня 2021 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Тернопільській області як пенсіонер та отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується копіями довідок про доходи № 0824 8682 6549 2859 та № 6734 7678 2511 2779.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з листопада 1993 року по жовтень 2024 року року, перебуваючи у шлюбі, спільно проживали однією сім`єю і померлий виконував обов`язок щодо утримання своєї дружини, що носив постійний характер та був основним джерелом для її існування.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є особою працездатного віку і не наводить будь-яких підстав, що дозволили б вважати її непрацездатним членом сім`ї загиблого, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 має захворювання опорно - рухового апарату, потребує постійного лікування, що підтверджується виписками з медичної карти стаціонарного хворого за 2020-2023 роки, згідно висновків МСЕК їй встановлено ІІІ група інвалідності, протипоказання до важкої фізичної праці. 
Відповідно до положень частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Таким чином, одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні у разі, якщо основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Такий факт знайшов своє підтвердження під час судового розгляду.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вмотивованого висновку щодо задоволення заяви ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області , слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2026 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Враховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишається без змін, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється. 
Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлений 28 травня 2026 року.

Головуюча        Н.М. Храпак

Судді:          Б.О. Гірський

М.В. Хома