ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 753/11710/25 Головуючий у 1-й інстанції: Осіпенко Л.М.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Черпака Ю.К.,
суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,
за участю секретаря судового засідання Будімірової Д.О., 
позивача ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, поліцейського 1 взводу 2 роти 1 батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Ковальчука Сергія Сергійовича про визнання протиправними дії працівника поліції, скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,
В С Т А Н О В И В:
30 травня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач/апелянт/ ОСОБА_1 ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - відповідач 1/УПП у Вінницькій області ДПП НПУ), поліцейського 1 взводу 2 роти 1 батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Ковальчука Сергія Сергійовича (далі - відповідач 2) про: 
- визнання протиправними дії поліцейського 1 взводу 2 роти 1 батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Ковальчука Сергія Сергійовича при винесенні постанови ЕНА № 4565107 від 23 квітня 2025 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 122 КУпАП та накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді накладення штрафу в сумі 340, 00 грн;
- скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення від 23 квітня 2025 року ЕНА № 4565107, винесену суб`єктом владних повноважень - поліцейським 1 взводу 2 роти 1 батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції капралом поліції Ковальчук Сергієм Сергійовичем, відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 340, 00 грн.
- закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 122 КУПАП відносно ОСОБА_1 .
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що постанова серії ЕНА №4565107 від 23 квітня 2025 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки винесена без належних і допустимих доказів вчинення адміністративного правопорушення. 23 квітня 2025 року, рухаючись автомобілем «Nissan Qashqai» автодорогою М-021 через населений пункт Перемога, після проїзду дорожнього знаку 5.50 «Кінець населеного пункту» був зупинений працівниками патрульної поліції, які повідомили про нібито перевищення швидкості руху, зафіксоване приладом «TruCam». Вимірювання швидкості здійснювалося у ручному режимі, а не автоматичному, що суперечить положенням статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» та виключає можливість використання таких показників як належного доказу у справі. Працівниками поліції не було надано жодних належних доказів, окрім демонстрації цифрового показника на приладі «TruCam», а сама постанова ґрунтується виключно на внутрішньому переконанні поліцейського. На підтвердження своєї позиції позивач посилався на практику Верховного Суду, зокрема щодо недопустимості визнання рапорту працівника поліції самостійним та достатнім доказом вини особи, а також щодо обов`язку суб`єкта владних повноважень довести правомірність прийнятого рішення належними доказами. Патрульний наряд здійснював контроль швидкісного режиму вже за межами населеного пункту, після дорожнього знаку 5.50 «Кінець населеного пункту», а тому вказівка у постанові про те, що правопорушення вчинене в межах населеного пункту Перемога, не відповідає фактичним обставинам. Також позивач звертав увагу на відсутність у місці фіксації правопорушення інформаційних знаків щодо автоматичної фото- та відеофіксації порушень ПДР, що свідчить про недотримання вимог законодавства при здійсненні контролю за швидкісним режимом. Після винесення постанови звертався до Управління патрульної поліції у Вінницькій області зі скаргою та надавав схему розташування патрульного наряду, фотоматеріали і посилання на судову практику, однак за результатами перевірки його доводи фактично не були перевірені та належним чином спростовані. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що інспектор не може виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки, належним відповідачем є Департамент патрульної поліції, тобто, відповідний суб`єкт владних повноважень від імені якого інспектором винесена постанова про накладення адміністративного стягнення. По суті щодо постанови серії ЕНА № 4565107 від 23 квітня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП, то суд зазначив, що вона винесена уповноваженою особою в межах наданих законом повноважень, а факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема фотознімком із приладу «TruCam», відеозаписами з нагрудних відеореєстраторів працівників поліції, а також змістом самої постанови. Відповідно до пункту 12.4 Правил дорожнього руху України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год, тоді як позивач, рухаючись у межах населеного пункту Перемога, перевищив встановлене обмеження швидкості, рухаючись зі швидкістю 86 км/год. Сам позивач не заперечував факту руху через населений пункт Перемога, а відтак був зобов`язаний дотримуватись установлених швидкісних обмежень. Відхиляючи доводи позивача щодо неправомірності використання приладу «TruCam» у ручному режимі, суд виходив з того, що лазерний вимірювач швидкості LTI 20-20 TruCam є сертифікованим та дозволеним до використання на території України засобом вимірювальної техніки, який конструктивно передбачає можливість вимірювання швидкості як в автоматичному, так і в ручному режимі. Суд наголосив, що сам факт утримання приладу працівником поліції у руках не свідчить про недостовірність отриманих результатів вимірювання та не спростовує належність таких даних як доказів у справі. Також суд врахував наявність чинного свідоцтва про повірку приладу та зазначив, що позивач не надав доказів, які б свідчили про некоректність вимірювання швидкості або технічну несправність приладу. Інспектор поліції дотримався встановленої законом процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки під час зупинки транспортного засобу повідомив позивача про суть порушення, ознайомив його з правами, надав можливість висловити заперечення та продемонстрував матеріали фіксації правопорушення. Законодавством допускається розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху безпосередньо на місці їх вчинення у порядку скороченого провадження, а тому сам по собі факт винесення постанови на місці зупинки транспортного засобу не свідчить про порушення прав особи. У зв`язку з цим суд визнав наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, та дотримання процедури розгляду справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки відповідно до положень КАС України саме позивач визначає відповідача у справі, тоді як обов`язок перевірити належність відповідача та у разі необхідності здійснити його заміну покладається на суд. Суд першої інстанції, відкривши провадження у справі, не повідомив його про необхідність заміни відповідача та не вчинив жодних процесуальних дій, передбачених статтею 48 КАС України, а тому висновки суду про неналежного відповідача суперечать принципам адміністративного судочинства та фактично позбавили його права на ефективний судовий захист. Суд першої інстанції неправильно виклав фактичні обставини щодо його участі у судових засіданнях, оскільки у рішенні безпідставно вказано про його відсутність у судовому засіданні та подання заяви про розгляд справи без його участі. Позивач особисто прибував до суду у призначені дати розгляду справи, а заяву про розгляд справи без його участі подавав лише у зв`язку зі службовим відрядженням на одне із судових засідань. Такі неточності свідчать про поверховий розгляд справи судом першої інстанції та неналежне дослідження обставин спору. Суд першої інстанції безпідставно визнав допустимими докази, отримані за допомогою приладу «TruCam», який використовувався працівником поліції з порушенням вимог статті 40 Закону України «Про Національну поліцію». Лазерний вимірювач швидкості під час фіксації правопорушення знаходився у руках працівника поліції та не був стаціонарно змонтований чи розміщений у спосіб, передбачений законом. У зв`язку з цим скаржник вказував, що отримані таким чином результати вимірювання швидкості не можуть вважатися належними та допустимими доказами у справі про адміністративне правопорушення. На підтвердження своєї позиції апелянт посилався на практику апеляційних адміністративних судів, зокрема постанови Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 758/7792/20, Восьмого апеляційного адміністративного суду у справах № 344/1132/25 та № 157/703/20, а також Другого апеляційного адміністративного суду у справі № 554/1946/21, у яких сформульовано правову позицію про те, що прилад «TruCam» не може використовуватись у ручному режимі шляхом утримання його у руках працівником поліції, а повинен бути стаціонарно встановленим. Апелянт наголошує, що зазначені судові рішення набрали законної сили та підлягали врахуванню судом першої інстанції при вирішенні спору. Відповідачем не надано доказів наявності у місці фіксації правопорушення дорожнього знаку 5.76, який попереджає про здійснення автоматичної фото- та відеофіксації порушень ПДР, а тому фіксація швидкісного режиму здійснювалась із порушенням вимог законодавства. Крім цього, свідоцтво про повірку приладу «TruCam» підтверджує лише технічну справність засобу вимірювальної техніки, однак не регулює порядок та спосіб його використання працівниками поліції, а тому не може бути підставою для висновку про правомірність ручного застосування такого приладу. Відсутність у матеріалах справи інструкції щодо порядку використання приладу «TruCam», а також не зазначення у постанові про адміністративне правопорушення параметрів вимірювання швидкості, зокрема кута вимірювання, який впливає на точність визначення швидкості руху транспортного засобу, свідчить про порушення процедури встановлення його швидкості руху транспортного засобу. У зв`язку з цим апелянт посилався на практику Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 711/5391/15-а, в якій зазначено про необхідність відображення таких параметрів для підтвердження достовірності вимірювання.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідач, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання явку свого представника не забезпечив.
Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь відповідача в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності його представника.
Згідно з частинами першою і другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та їх правову оцінку, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 23 квітня 2025 року поліцейським 1 взводу 2 роти 1 батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції капралом поліції Ковальчуком С.С. складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 4565107, відповідно до якої ОСОБА_1 23 квітня 2025 року о 13 год 52 хв, керуючи транспортним засобом марки «Nissan Qashqai» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , на 251 км автомобільної дороги М-021 у населеному пункті с. Перемога Вінницької області рухався зі швидкістю 86 км/год, чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху більш як на 20 км/год та порушив пункт 12.4 Правил дорожнього руху, вчинивши адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 122 КУпАП, яка встановлює відповідальність, зокрема, за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину. 
Постановлено накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.
Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивач звернувся до суду.
З матеріалів справи слідує, що копію оскаржуваної постанови позивачем отримано 22 травня 2025 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи роздруківкою з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження поштового відправлення. 
Вказані обставини свідчать про дату фактичного вручення позивачу спірної постанови та поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом.
Надаючи першочергову оцінку висновкам суду першої інстанції щодо належного суб`єктного складу учасників справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Зі змісту позовної заяви слідує, що звертаючись до суду з адміністративним позовом та визначаючи суб`єктний склад учасників справи, позивач зазначив відповідачами поліцейського 1 взводу 2 роти 1 батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Ковальчука Сергія Сергійовича, а також Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. 
При цьому позовні вимоги фактично сформульовані безпосередньо до інспектора поліції та зводяться до визнання протиправними його дій при винесенні постанови про адміністративне правопорушення, а також скасування постанови серії ЕНА № 4565107 від 23 квітня 2025 року, винесеної саме зазначеним працівником поліції.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.
За змістом статті 222 КУпАП органи Національної поліції України розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (у тому числі передбачених частинами першою, другою і третьою статті 122 та статтею 126).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції України штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.
Використання у зазначених вище нормах формулювань «від імені органів Національної поліції України розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення», «розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222-24420 КУпАП» вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення і накладає адміністративні стягнення.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 742/2298/17 та від 13 квітня 2023 року у справі № 757/30991/18-а, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає врахуванню у цій справі.
Відповідно до пунктів 1-4 Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року № 73 (у редакції наказу Національної поліції України від 31 жовтня 2016 року № 1114), Департамент патрульної поліції (далі - ДПП) є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції України, який створюється, реорганізовується та ліквідовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законом порядку.
Департамент патрульної поліції складається із структурних підрозділів апарату Департаменту патрульної поліції і територіальних (відокремлених) підрозділів Департаменту патрульної поліції (далі - підрозділи Департаменту патрульної поліції).
Департамент патрульної поліції організовує діяльність своїх підрозділів, здійснює контроль за їх діяльністю, надає їм організаційно-методичну і практичну допомогу та здійснює їх інформаційно-аналітичне, матеріально-технічне та фінансове забезпечення.
Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, має печатки із зображенням Державного Герба України, інші печатки та штампи.
Викладене свідчить, що у спірних правовідносинах органом Національної поліції України як відповідальної особи є Департамент патрульної поліції, від імені якого поліцейський 1 взводу 2 роти 1 батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції капрал поліції Ковальчук Сергій Сергійович уповноважений накладати адміністративні стягнення та розглядати справи про адміністративні правопорушення.
Насамперед колегія суддів звертає увагу на те, що одним із визначених позивачем відповідачів є поліцейський 1 взводу 2 роти 1 батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції капрал поліції Ковальчук Сергій Сергійович, до якого фактично і адресовано основні позовні вимоги щодо визнання протиправними його дій при винесенні постанови про адміністративне правопорушення та скасування прийнятої ним постанови. 
Водночас, з наведених вище положень КУпАП та Закону України «Про Національну поліцію» слідує, що працівники поліції при розгляді справ про адміністративні правопорушення діють не як самостійні суб`єкти владних повноважень, а від імені відповідного органу Національної поліції України, який і є належним відповідачем у спорах цієї категорії. 
Отже, поліцейський Ковальчук С.С., як посадова особа, що перебуває у службових відносинах із відповідним органом поліції та реалізує його владні управлінські функції, не може виступати самостійним відповідачем у даній справі.
Разом з тим, визначене позивачем іншим відповідачем Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України також не є належним відповідачем у цій справі, оскільки вказаний територіальний підрозділ не має статусу окремої юридичної особи публічного права та не є самостійним суб`єктом владних повноважень. 
Належним відповідачем у спірних правовідносинах є саме Департамент патрульної поліції як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції України, від імені якого діяв працівник поліції при винесенні оскаржуваної постанови.
Отже, позов пред`явлено до територіального підрозділу, який не є юридичною особою, не наділений статусом суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, позивачем заявлено позов до неналежних відповідачів, тоді як належним відповідачем у цій справі є Департамент патрульної поліції, тобто суб`єкт владних повноважень, від імені якого прийнята оскаржувана постанова.
Однак, Департамент патрульної поліції як суб`єкт владних повноважень до участі у розгляді цієї адміністративної справи у якості відповідача судом першої інстанції залучений не був, заміну неналежного відповідача судом не здійснено.
Згідно з частиною третьою статті 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
За правилами частини сьомої статті 48 КАС України заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Тобто, заміна первинного відповідача належним відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено. 
Cуд апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення позбавлений можливості виправити наведену помилку, а тому необхідно відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що він заявлений до неналежного відповідача.
Відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте вже до належного відповідача.
Аналогічний за змістом правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 336/2138/17, від 26 червня 2019 року у справі № 303/3794/17, від 09 серпня 2019 року у справі № 821/2089/17, від 09 жовтня 2019 року у справі № 456/2935/15-а, від 30 вересня 2019 року у справі № 819/940/18 та від 31 жовтня 2019 року у справі № 826/17241/16.
Таким чином, звернення ОСОБА_1 до суду із позовом до неналежного відповідача є самостійною правовою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Тому, інша мотивація суду про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, є зайвою та підлягає виключенню із судового рішення.
У зв`язку з цим оскаржене рішення суду підлягає зміні.
Керуючись статтями 229, 272, 286, 308, 315, 317, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2025 року змінити в мотивувальній частині, виключивши з неї аргументацію суду про наявність в діях позивача ознак адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.