ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року Справа № 915/1464/25(472/1400/25) 

м. Миколаїв
Господарський суд Миколаївської області у складі судді Адаховської В.С.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ” (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, ідентифікаційний код 35625014)
до відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )
про: стягнення заборгованості у сумі 37797,96 грн

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Господарського суду Миколаївської області перебуває справа №915/1464/25 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.11.2025 відкрито провадження у справі №915/1464/25 про неплатоспроможність боржника – ОСОБА_1 , цією ж ухвалою, зокрема, введено процедуру реструктуризації боргів боржника, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, керуючим реструктуризацією призначено арбітражного керуючого Белінську Наталію Олександрівну.
На офіційному вебпорталі судової влади України 23.12.2025 оприлюднено оголошення №78008 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність для заявлення кредиторами грошових вимог до боржника.
В подальшому, ухвалою суду від 27.04.2026, серед іншого, визнані частково грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ “УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС” до ОСОБА_1 у сумі 78497,54 грн із задоволенням у другу чергу (без права вирішального голосу), а також 5324,80 грн судового збору за подання заяви про визнання кредитором (до задоволення вимог кредиторів). Відхилено грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ “УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС” до ОСОБА_1 у сумі 12500,00 грн. Зобов`язано керуючого реструктуризацією: включити визнані судом вимоги кредитора до реєстру вимог кредиторів боржника – ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у відповідності до вимог ч. 4 ст. 133 Кодексу України з процедур банкрутства; провести збори кредиторів не пізніше 14 днів з дня постановлення даної ухвали; завчасно до дати судового засідання надати суду звіт про процедуру реструктуризації боргів боржника з підтверджуючими документами, рішення щодо подальшої процедури у справі; докази організації зборів кредиторів; план реструктуризації; докази проведення інвентаризації. Призначено судове засідання для розгляду плану реструктуризації боргів або прийняття рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі №915/1464/25 на 11 червня 2026 року о 13:00.
24.11.2025 до Веселинівського районного суду Миколаївської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ” (далі – ТОВ “ФК “ЄАПБ”) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №8638393 від 05.01.2025 у розмірі 37797,96 грн, яка складається з: 13860,00 грн – заборгованість за основною сумою боргу; 16437,96 грн – заборгованість за відсотками; 7500,00 грн – заборгованість за пенею, штрафами.
Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 02.12.2025 відкрито провадження у справі №472/1400/25 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 12.02.2026 відмовлено в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження у справі; цивільну справу №472/1400/25 за позовом ТОВ “ФК “ЄАПБ” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Господарського суду Миколаївської області для розгляду по суті в межах справи №915/1464/25 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .
16.03.2026 справа №472/1400/25 надійшла до Господарського суду Миколаївської області.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 16.03.2026, справу №472/1400/25 передано для розгляду головуючому судді Адаховській В.С., у провадженні якої перебуває справа №915/1464/25 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2026, серед іншого, прийнято матеріали справи №472/1400/25 до розгляду в межах справи №915/1464/25 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , присвоївши справі номер – 915/1464/25(472/1400/25). Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами. Встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи, у тому числі, встановлено відповідачу строк у 15 днів з дня вручення даної ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву і всіх наявних доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем, а також документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
Копія ухвали Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2026, доставлена до електронного кабінету відповідача 18.03.2026 о 09:50, дата отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи – 18.03.2026 о 09:59, що підтверджується довідкою про доставку документа в кабінет електронного суду. 
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
За умовами ч. 1, 4, 6 ст. 116 ГПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію тільки в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу.
Ураховуючи зазначене та положення ст. 116, п. 2, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, останнім днем строку для надання відповідачем відзиву на позовну заяву є 02.04.2026 включно.
Відповідач своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов оформлений згідно вимог ст. 165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення не скористався. 
Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи викладене, та що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами, у відповідності до ч. 13 ст. 8, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч. 5 ст. 252 ГПК України.
За правилами ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно з приписами ст. 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Розгляд справи здійснено поза межами встановленого ГПК України строку у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства (далі – КУзПБ), Закону України “Про міжнародне приватне право”, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Згідно з частинами 1, 2 ст. 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України.
Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.
Відтак, позов ТОВ “ФК “ЄАПБ” підлягає розгляду Господарським судом Миколаївської області в межах справи №915/1464/25 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що 05.01.2025 між ТОВ “Авентус Україна” та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір №8638393 про надання споживчого кредиту (далі – Договір). 
Відповідно до п. 1.3 договору ТОВ “Авентус Україна” надав відповідачу кредит в сумі 15000,00 грн. Строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів (п. 1.4). Стандартна процентна ставка становить 1,00% в день (п. 1.5.1). Знижена процентна ставка складає 0,95% в день (п. 1.5.2). У випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язання щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, споживач зобов`язаний сплатити Товариству штраф у розмірі 1350,00 грн на четвертий день такого невиконання та/або неналежного виконання (п. 6.4.1) та в розмірі 300,00 грн починаючи з п`ятого дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання (п. 6.4.2). 
Додатком №1 до Договору встановлено таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.
До укладання договору про споживчий кредит, позичальник ознайомився з паспортом споживчого кредиту та підписав його електронним підписом одноразовим ідентифікатором. 
Відповідно до копії паспорту споживчого кредиту, позичальник отримав суму кредиту 15000,00 грн, шляхом перерахування кредитодавцем грошових коштів за реквізитами платіжної картки зазначеної споживачем не пізніше двох календарних днів від дати підписання договору. Стандартна процентна ставка 365,00% річних (1,00% в день). Знижена процентна ставка 346,75% річних (0,95% в день). Кількість платежів 12 шт, кожні 30 днів.
05.01.2025 кредитні кошти в сумі 15000,00 грн перераховані ТОВ “ФК “КОНТРАКТОВИЙ ДІМ” на картковий рахунок відповідача за допомогою системи Easy Pay, що підтверджується довідкою №7/15362 від 16.09.2025.
У вказаний строк відповідач не повернув кредитодавцю кредитні кошти. Доказів іншого матеріали справи не містять.

12.09.2025 між ТОВ “Авентус Україна” та ТОВ “ФК “ЄАПБ” укладено договір факторингу №12092025 (далі – договір факторингу).
Згідно п. 1.1. договору факторингу, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною договору.
Відповідно до п. 1.2 договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому передачі реєстру боржників – підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до Акта прийому-передачі Реєстру боржників №1 за договором факторингу №12092025 від 12.09.2025, клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр боржників №1 кількістю 2322, після чого, з урахуванням пункту 1.2. договору факторингу №12092025 від 12.09.2025, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором стосовно заборгованостей.
Згідно з реєстру боржників №1 від 12.09.2025 до договору факторингу №12092025 від 12.09.2025 заборгованість ОСОБА_1 складає 37797,96 грн, з яких: 13860,00 грн – заборгованість за кредитом, 16437,96 грн – заборгованість за відсотками, 7500,00 грн – заборгованість за пенею, штрафами.
Отже, до позивача ТОВ “ФК “ЄАПБ” відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 37797,96 грн.
Відповідно до наданого ТОВ “ФК “ЄАПБ” розрахунку заборгованості за договором про споживчий кредит №8638393 від 05.01.2025, заборгованість відповідача становить 37797,96 грн, з яких: 13860,00 грн – заборгованість за кредитом, 16437,96 грн – заборгованість за відсотками, 7500,00 грн – заборгованість за пенею, штрафами.
Відповідачем не надано іншого розрахунку заборгованості чи відомості про відсутність такої, суд приймає вказаний розрахунок позивача в позовній заяві як належний та допустимий доказ.
Суд зазначає, що борг ОСОБА_1 розраховано станом на 12.09.2025, а провадження у справі про неплатоспроможність відповідача та введення мораторію ухвалено Господарським судом Миколаївської області 10.11.2025.
Судом встановлено, що боржниця (відповідач) у заяві про відкриття провадження у справі про її неплатоспроможність повідомляла суд про наявність заборгованості перед ТОВ “ФК “ЄАПБ” за договором про споживчий кредит №8638393 від 05.01.2025.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з положеннями статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Частиною 2 ст. 639 ЦК України передбачено, що у разі якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 лютого 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується також Законом України “Про споживче кредитування” та Законом України “Про електронну комерцію”.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України “Про споживче кредитування” договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України “Про електронні документи та електронний документообіг”, а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України “Про електронну комерцію”).
Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України “Про електронну комерцію” електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 11 Закону України “Про електронну комерцію”, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Частиною 7 ст. 11 Закону України “Про електронну комерцію” - електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України “Про електронну комерцію”, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Статтею 12 Закону України “Про електронну комерцію” визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України “Про електронний цифровий підпис” за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України “Про електронну комерцію” електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно із п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України “Про електронну комерцію”, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що кредитний договір №8638393 від 05.01.2025 підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами договору про надання грошових коштів у позику.
Всупереч умов договорів та приписів законодавства відповідач не повернув кредитні кошти у передбачені договорами терміни і не сплатив в повному обсязі проценти за користування кредитом.
Матеріалами справи підтверджується, що заборгованість відповідача за договором про надання споживчого кредиту №8638393 від 05.01.2025 складає 37797,96 грн, з яких: 13860,00 грн – заборгованість за кредитом, 16437,96 грн – заборгованість за відсотками, 7500,00 грн – заборгованість за пенею, штрафами.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлене договором або законом.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ст. 516 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1077, ч. 1 ст. 1084 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Таким чином, ТОВ “ФК “ЄАПБ”, набувши статусу нового кредитора у договорі про надання споживчого кредиту №8638393 від 05.01.2025, отримало право пред`явлення вимоги до ОСОБА_1 про погашення наявної в неї заборгованості за вказаним договором.

Вирішуючи позовні вимоги у частині стягнення штрафних санкцій (штрафу, пені), суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до частини першої статті 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховною Радою України прийнято Закон України №2120-IX від 15 березня 2022 року, яким, зокрема, розділ “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18.
Відповідно до пункту 18 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Також встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем.
На час виникнення спірних правовідносин та на момент розгляду справи в суді положення пункту 18 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України є чинними та підлягають застосуванню.
Судом установлено, що спірні правовідносини виникли з кредитного договору, тобто договору, на який поширюється дія зазначеної норми.
Також судом установлено, що прострочення виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором мало місце у період дії воєнного стану в Україні.
Таким чином до спірних правовідносин підлягають застосуванню спеціальні норми пункту 18 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України, які мають пріоритет у застосуванні.
Відповідно до частини другої статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України.
Отже, норми цього Кодексу мають пріоритет перед нормами інших законів, що також узгоджується із правовими позиціями, висловленими у рішеннях Конституційного Суду України та постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновки, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України, що викладено в постановах від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69).
Аналіз пункту 18 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України свідчить, що законодавець встановив спеціальне правове регулювання наслідків прострочення виконання грошових зобов`язань за кредитними договорами у період дії воєнного стану.
Таке регулювання полягає у звільненні позичальника від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, зокрема від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені).
Отже, нарахування та стягнення штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання у період дії воєнного стану суперечить прямій нормі закону.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженого відповідним Законом України від 24лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача у частині стягнення штрафу та пені задоволенню не підлягають.

Частиною 1 ст. 2 ГПК України, визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
В силу ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.
З урахуванням установлених обставин справи, оцінивши подані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ “ФК “ЄАПБ” підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача заборгованості за основною сумою кредиту у розмірі 13860,00 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 16437,96 грн, усього 30297,96 грн. У задоволенні позовних вимог у частині стягнення штрафних санкцій (штрафу, пені) у сумі 7500,00 грн слід відмовити, оскільки їх нарахування у спірних правовідносинах суперечить пункту 18 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” ЦК України.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.01.2021 у справі №910/17743/18, Суд зауважив, що розглядаючи позов в межах справи про банкрутство, суд в провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника не повинен обмежуватися дослідженням доказів, наданих заявником та іншими учасниками провадження (матеріали позовного провадження), але має в силу наведених вище особливостей природи банкрутства надавати оцінку заявленим вимогам з урахуванням дослідження усієї сукупності доказів, в тому рахунку і тих, що містяться в матеріалах справи про банкрутство боржника (аналогічний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №911/2548/18).
Як вбачається із матеріалів справи №915/1464/25, позивач – ТОВ “ФК “ЄАПБ” станом на дату розгляду справи №915/1464/25(472/1400/25) не звертався до суду із заявою про визнання грошових вимог до боржниці у справі №915/1464/25 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .
Водночас, як зауважив Верховний суд у своїй постанові від 23.09.2021 року у справі №904/4455/19, зважаючи на притаманну позовному провадженню автономію в межах справи про банкрутство, незаявлення позивачем грошових вимог до боржника у справі про банкрутство не може вважатися відмовою від таких вимог у позовному провадженні або бути підставою для відмови у задоволенні позову з майновими (грошовими) вимогами до боржника, що розглядається в межах справи про банкрутство відповідача в порядку статті 7 КУзПБ (п. 117).
У разі незаявлення вимог до боржника у справі про банкрутство справа за позовом з майновими (грошовими) вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство, відповідно до приписів статті 7 КУзПБ має бути розглянута господарським судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство відповідача, по суті спору за правилами ГПК України у позовному провадженні в межах справи про банкрутство (п. 118).

При ухваленні рішення в справі, суд у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.
Так, за правилами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного та беручи до уваги часткове задоволення позову, витрати зі сплати судового збору у даній справі підлягають покладенню на відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 1941,74 грн.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Задовольнити позовні вимоги частково.
2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ” (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, код ЄДРПОУ 3562014) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №8638393 від 05.01.2025 в сумі 30297,96 грн, яка складається з суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 13860,00 грн та суми заборгованості за відсотками у розмірі 16437,96 грн, а також 1941,74 грн судового збору.
3. Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтями 253, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.С. Адаховська