ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/3645/25 пров. № А/857/17633/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді: Запотічного І.І.,
суддів: Довгої О.І., Шинкар Т.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року (суддя Брильовський Р.М., ухвалене в м. Львові) у справі № 380/3645/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, –
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до військової частини НОМЕР_1 з адміністративним позовом, яким просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №137 від 15.05.2024 про зарахування до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення солдата ОСОБА_1 ; зобов`язати Командира Військової частини НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та звільнити від проходження військової служби. 
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він, ОСОБА_1 призваний на військову службу по мобілізації на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №141 від 18.03.2024 «Про призов військовозобов`язаних сержантського та солдатського складу до Збройних сил України за загальною мобілізацією». Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 19.03.2024 № 80 позивач зарахований до списків особового складу військової частини та призначений на посаду курсанта навчального взводу. Позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на підставі витягу з наказу командира Військової частини №137 від 15.05.2024. Зазначав про те, що був призваний на військову службу під час мобілізації з істотним порушенням вимог закону, оскільки на момент мобілізації позивач був заброньований у встановленому законом порядку, а відтак не підлягав призову на військову службу під час мобілізації. 
Також вказує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.09.2024 у справі № 380/6728/24 визнано протиправним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №141 від 18.03.2024 «Про призов військовозобов`язаних сержантського та солдатського складу до Збройних сил України за загальною мобілізацією» в частині виключення з обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлення у військову частину НОМЕР_3 солдата ОСОБА_1 . 
Позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про звільнення з військової служби на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.09.2024 року, яким визнано протиправність дій суб`єкту владних повноважень щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації. Військова частина НОМЕР_1 Листом №03/1405 від 23.01.2025 відмовила у звільненні солдата позивача з військової служби. Позивач вважає, що дії відповідача щодо відмови йому у звільненні є протиправними.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, його оскаржив позивач, через свого представника Савчук Н.В., подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняте нове про задоволення позовних вимог.
Відзив на апеляційну скаргу від сторони по справі не надходив.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 №141 від 18.03.2024 «Про призов військовозобов`язаних сержантського та солдатського складу до Збройних сил України за загальною мобілізацією» ОСОБА_1 призваний на військову службу по мобілізації.
Відповідно до Витягу із наказу військової частини НОМЕР_2 №80 від 19.03.2024 солдата ОСОБА_1 зарахували до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, на продовольче забезпечення за нормою № НОМЕР_4 (загальновійськова) та призначили на посаду курсанта навчального взводу відповідно до підготовки за вказаною військово-обліковою спеціальністю (ВОС). 
Згідно з Витягом із наказу військової частини НОМЕР_1 № 137 від 15.05.2024 солдата ОСОБА_1 який прибув із військової частини НОМЕР_5 ( АДРЕСА_1 ), з 15.05.2024 зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.09.2024 у справі №380/6728/24 визнано протиправним та скасовано наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 №141 від 18.03.2024 «Про призов військовозобов`язаних сержантського та солдатського складу до Збройних сил України за загальною мобілізацією» в частині виключення з обліку в першому відділі (м. Жидачів) ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлення у військову частину НОМЕР_3 солдата ОСОБА_1 
8.01.2025 представник позивача звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою у якій просив звільнити з військової служби ОСОБА_1 у зв`язку із визнанням протиправним та скасуванням наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №141 від 18.03.2024 «Про призов військовозобов`язаних сержантського та солдатського складу до Збройних сил України за загальною мобілізацією» в частині виключення з обліку в першому відділі (м. Жидачів) ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлення у військову частину НОМЕР_3 солдата ОСОБА_1 .
Відповідач 23.01.2025 надав листом відповідь за №03/1405 на заяву від 8.01.2025, де повідомляє про відмову у задоволенні заяви представника позивача. Вказали наступне: «Так, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №137 від 15.05.2024 на підставі наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 13 травня 2024 року №276-РС припис командира військової частини НОМЕР_5 від 14 травня 2024 року №418 солдат ОСОБА_2 призначений на посаду солдата резерву 56 запасної роти військової частини НОМЕР_1 . На підставі вищезазначеного повідомляє, що зазначене у заяві питання не входить до компетенції командування військової частини НОМЕР_1 .»
Вважаючи дії відповідача протиправними позивач звернувся із цим позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд зазначає наступне.
Як видно зі змісту оскаржуваного судового рішення, вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції взяв до уваги такі правові норми. 
Згідно з ч.1 ст.17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Відповідно до ч.2 ст.17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормами ст. 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (надалі -- Закон України №2232-XII).
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.
Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (надалі - Закону України №3543-XII).
Нормами ст. 22 Закону України №3543-XII визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, які передбачають, серед іншого, з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів та визначення їх призначення на особливий період.
Відповідно до ч. 2, 3 статті 2 Закону України №2232-XII проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України № 2232-XII. Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України № 2232-XII початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Відповідно до ч.3 ст. 24 Закону України №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до Закону України № 2232-XII Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153/2008).
Пунктом 7 Положення №1153/2008 встановлено, що військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Згідно п.12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, звільнення з військової служби) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Суд першої інстанції вірно вказав, що після видання спірного наказу виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом України № 2232-XII та Положенням №1153/2008. Вказаними актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказів про призов. Цей наказ вже реалізовано, а тому його скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові.
Відтак, аналіз наведених вище законодавчих і підзаконних актів свідчить про те, що військова служба з моменту її початку покладає на її учасників (військовослужбовця та держави) велике коло взаємних прав та обов`язків матеріального, та фінансового забезпечення військовослужбовця, його соціального захисту, виконання ним безпосередньо покладених на нього службових обов`язків та інше.
Згідно з п. 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (пункт 241 Положення).
Наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 № 170 затверджена Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Інструкція №170).
Відповідно до абз.13 пункту 14.10 Інструкції №170 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Тому, звільнення з військової відбувається шляхом подання військовослужбовцем відповідного рапорту до безпосереднього начальника з долученням належних документів на підтвердження наявності таких обставин.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_3 відповідно до наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 №141 від 18.03.2024 «Про призов військовозобов`язаних сержантського та солдатського складу до Збройних сил України за загальною мобілізацією» виключений з обліку в першому відділі (м. Жидачів) ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлений у військову частину НОМЕР_3 .
04.09.2024 Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення у справі №380/6728/24, яким позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання протиправним та скасування наказу – задоволено повністю.
Позивач на той час проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на підставі витягу з наказу командира цієї частини №137 від 15.05.2024. Згідно з наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 13.05.2024 року №276-PC, солдат ОСОБА_1 був призначений на посаду солдата резерву 56-ї запасної роти Військової частини НОМЕР_1 . Він прибув із військової частини НОМЕР_5 ( АДРЕСА_1 ) та з 15 травня 2024 року був зарахований до списків особового складу на всі види забезпечення.
В частині позовних вимог позивача до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 №137 від 15.05.2024 про зарахування на військову службу за призовом під час мобілізації, до списку особового складу та на всі види забезпечення позивача, то суд першої інстанції звернув увагу на таке.
Звертаючись до суду, позивач не обґрунтовує конкретні підстави, які свідчать про неправомірність наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №137 від 15.05.2024. Зокрема, у позовній заяві не надає доказів або правових аргументів, які б підтверджували порушення норм законодавства при виданні цього наказу. Позивач не вказує, які саме норми права були порушені, та не пояснює, яким чином виданий наказ суперечить вимогам закону. 
Суд першої інстанції правильно вказав, що після видання спірного наказу виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом № 2232-ХІІ та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008. Цими актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказів про призов. Вказаний наказ вже реалізований, та позивач був зарахований до військової частини та приступив до виконання службових обов`язків за посадою, а тому його скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позовній заяві.
У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19, від 8 вересня 2021 року у справі № 816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14 липня 2021 року у справі № 9901/96/21, від 27 жовтня 2022 року у справі № П/9901/97/21).
Суд зазначає, що на момент видання зазначеного наказу військовою частиною НОМЕР_1 наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №141 від 18.03.2024 року «Про призов військовозобов`язаних сержантського та солдатського складу до Збройних сил України за загальною мобілізацією» залишався чинним. Зокрема, його положення щодо виключення з обліку в першому відділі (м. Жидачів) ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлення у військову частину НОМЕР_3 солдата ОСОБА_1 ВОС 738 669А не були скасовані або змінені.
Тому, командування військової частини діяло в межах чинного законодавства та не мало альтернативних варіантів поведінки.
Верховний Суд у своїй постанові від 05.02.2025 у справі №160/2592/23 виклав правову позицію, згідно з якою процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації має незворотний характер. Це означає, що після фактичного призову вона вважається такою, що відбулася, і не може бути скасована шляхом повернення особи до попереднього стану. Навіть якщо процедура призову визнається судом протиправною, це не веде до автоматичного поновлення особи у статусі, який вона мала до мобілізації, та не створює обов`язку щодо її звільнення з військової служби.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ військової частини НОМЕР_1 №137 від 15.05.2024 про зарахування до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення солдата ОСОБА_1 був прийнятий правомірно та підстави для його скасування відсутні.
Вирішуючи питання позовної вимоги про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та звільнити від проходження військової служби, суд першої інстанції зазначив про таке.
Звільнення військовослужбовців з військової служби регламентовано Законом України №2232-XII.
Вичерпні підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період передбачені ст. 26 Закону № 2232-XII.
Як видно зі змісту ст. 26 Закону № 2232-XII, скасування наказу про призов особи на військову службу та наказу щодо проходження військової служби не належить до таких підстав.
Водночас, наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 № 141 від 18.03.2024 «Про призов військовозобов`язаних сержантського та солдатського складу до Збройних сил України за загальною мобілізацією» в частині виключення з обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлення у військову частину НОМЕР_3 солдата ОСОБА_1 , як акт індивідуальної дії, є вже реалізованим, а його дія вичерпана, а тому скасування такого наказу не має наслідком автоматичного звільнення позивача з військової служби.
Як убачається з матеріалів справи, позивач із рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про його звільнення із зазначенням підстав, визначених ст. 26 Закону № 2232-XII, за наслідками розгляду якого мало бути прийняте відповідне рішення, не звертався.
Разом із тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Відтак, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд першої інстанції дійшов умотивованого висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. 
За встановлених фактичних обставин у цій справі, апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Згідно ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 308,311,315,316,321,328 КАС України, суд, –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року в справі №380/3645/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	Т. І. Шинкар