постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
28 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 619/9230/24
провадження № 51-4413км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),
прокурора ОСОБА_6 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Харківського апеляційного суду від 18 серпня 2025 року у кримінальному провадженні № 12024221230000956 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Манченки Харківського району Харківської області та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 05 травня 2025 року  ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 119 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирішено питання про стягнення процесуальних витрат і долю речових доказів.
Суд першої інстанції встановив, що вказаний злочин був вчинений  ОСОБА_7 за наступних обставин.
ОСОБА_7 та його син ОСОБА_8 проживають разом із сім`єю в будинку у с. Безруки Харківського району Харківської області. ОСОБА_8 зловживає алкогольними напоями з приводу чого між ним та його батьком часто виникали сварки під час яких ОСОБА_8 інколи застосовував до батька фізичну силу. 
21 серпня 2024 року близько 15:00 ОСОБА_8 знову прийшов додому у стані алкогольного сп`яніння і між ним та його батьком ОСОБА_7 вкотре виникла сварка, під час якої обоє перебували в окремих сусідніх кімнатах. Перебуваючи у кімнаті ОСОБА_8 щось перебирав у шухляді в якій знаходились ножі, вилки та інші столові прибори і погрожував батькові фізичною розправою. У цей час ОСОБА_7 знаходячись у іншій кімнаті взяв зі столу кухонний ніж, який тримав у правій руці, та стояв спиною до ОСОБА_8 . Почувши, що останній наближається до нього ОСОБА_7 на місці розвернувся в його напрямку вліво з ножем у руці, а коли закінчив поворот побачив, що син вже знаходиться перед ним. У цей момент ОСОБА_7 внаслідок злочинної недбалості, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, хоча з урахуванням ситуації та обстановки, що склалася, повинен був і міг їх передбачити, не маючи наміру на заподіяння смерті останньому, з необережності завдав ножового поранення у тулуб ОСОБА_8 унаслідок якого той помер.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора 18 серпня 2025 року Харківський апеляційний суд встановив інші обставини ніж ті, що були встановлені судом першої інстанції. 
Зокрема апеляційний суд встановив, що у вказаній ситуації ОСОБА_7 діяв із прямим умислом на заподіяння смерті ОСОБА_8 , і коли той до нього наблизився ОСОБА_7 розвернувся з ножем уліво та умисно завдав йому удару в тулуб.
Зважаючи на встановлені нові обставини справи апеляційний суд скасував вирок місцевого та ухвалив новий вирок, яким визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК і з застосуванням ст. 69 КК призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Вимоги касаційних скарг та викладені в них узагальнені доводи
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судом апеляційної інстанції, просить змінити вирок апеляційного суду, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 119 КК і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 119 на ч. 1 ст. 115 КК, оскільки факт виникнення у нього раптового умислу на позбавлення життя свого сина ОСОБА_8 не підтверджується жодним доказом у справі.
Стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено, що у вказаній ситуації ОСОБА_7 діяв у стані уявної оборони, оскільки потерпілий зловживав алкоголем та конфліктував із батьком і неодноразово до цього застосовував до нього фізичну силу та завдавав тілесних ушкоджень, тому у засудженого були обґрунтовані підстави побоюватися за своє життя та здоров`я і він мав право захищатися. При цьому звертає увагу на те, що апеляційний суд не встановив, що ОСОБА_7 заздалегідь підготував ножа для того, щоб завдати ним удару потерпілому, оскільки ніж лежав на столі на звичайному місці і був використаний ним для залякування сина, а не для вбивства.
Зауважує, що удар був нанесений у тулуб, а не в голову чи у ділянку серця, а потрапляння ножа саме в селезінку було випадковим, оскільки людина не обізнана з анатомією не могла точно розрахувати такий удар.
Також наголошує, що ОСОБА_7 не намагався приховати знаряддя злочину, не наносив повторних ударів (хоча мав таку можливість) і навіть не одразу зрозумів, що наніс тяжке поранення потерпілому, оскільки зовнішньої кровотечі у нього майже не було
З урахуванням цих обставин вважає, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 374 та 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Позиція учасників у суді касаційної інстанції 
У судовому засіданні захисник підтримала вимоги касаційної скарги.
Прокурор виступила проти задоволення касаційної скарги і просила залишити вирок апеляційного суду без зміни. 
Мотиви Суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни касаційним судом судового рішення, зокрема, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Як визначено ч. 1 ст. 412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК.
Відповідно до положень ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Згідно з приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження цей же суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що місцевий суд дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно в разі, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про ці докази стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Зі змісту обвинувального акта вбачається, що стороною обвинувачення ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Дослідивши надані докази у кримінальному провадженні суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ОСОБА_7 стороною обвинувачення невірно були кваліфіковані як умисне вбивство за ч. 1 ст. 115 КК, оскільки у засудженого були відсутні об`єктивні підстави бажати смерті сина, що було підтверджено під час дослідження доказів, якими спростовувалось наявність у нього мотиву на вчинення умисного вбивства. Натомість місцевий суд встановив, що у вказаній ситуації ОСОБА_7 перебував у стані уявної оборони, оскільки за відсутності реального нападу з боку сина він неправильно оцінив агресивну поведінку останнього, яку вважав для себе загрозливою для життя. Тому, з урахуванням положень ч. 4 ст. 37 КК, суд дійшов висновку, що ці дії ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 119 КК, як вбивство через необережність.
Не погоджуючись із вироком прокурор подав апеляційну скаргу в якій вказував на невідповідність викладених у ньому висновків фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і просив цей вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.При цьому питання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні прокурор перед судом апеляційної інстанції не ставив.
Переглянувши вказане рішення апеляційний суд його скасував та ухвалив новий вирок, яким визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК і з застосуванням ст. 69 цього Кодексу призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Апеляційний суд є останньою інстанцією, яка наділена процесуальними повноваженнями повторно досліджувати докази у кримінальному провадженні з метою перевірки їх об`єктивної оцінки та правильного встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції .
За правилами ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 квітня 2023 року (справа № 537/984/20, провадження № 51-1747кмо22), під час апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника з вимогою про ухвалення нового вироку у справі, за наявності доводів про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції має право повторно дослідити обставини встановлені під час кримінального провадження незалежно від того, чи заявлялося сторонами клопотання про повторне дослідження доказів.
Перевіривши вирок апеляційний суд дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
При цьому, не погоджуючись із позицією місцевого суду та обґрунтовуючи свій висновок про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК апеляційний суд, не допитуючи учасників і не досліджуючи доказів у провадженні, виклав у своєму вироку показання засудженого, експерта ОСОБА_9 , висновок експерта № 12-23/5/12-17/315-Дт/2024 від 18 жовтня 2024 року та зміст протоколу слідчого експерименту від 12 вересня 2024 року, яким дав власну оцінку і встановив інші фактичні обставини, а саме, що у вказаній ситуації ОСОБА_7 діяв із умислом на позбавлення життя потерпілого.
Таким чином, скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК і ухвалюючи новий вирок, яким кваліфікував дії останнього за ч. 1 ст. 115 КК, апеляційний суд не дослідив безпосередньо в судовому засіданні доказів, які були досліджені місцевим судом, проте дав їм у своєму рішенні іншу оцінку та встановив нові фактичні обставини, що суперечить вимогам ст. 23 КПК.
Окрім того, ухвалюючи рішення про задоволення апеляційної скарги прокурора, скасування вироку місцевого суду та ухвалення нового вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність апеляційний суд не мотивував належним чином своїх висновків.
Так, дослідивши надані сторонами докази місцевий суд установив, що у вказаній ситуації  ОСОБА_7 перебував у стані уявної оборони, оскільки за відсутності реального нападу з боку сина він неправильно оцінив його агресивну поведінку, помилково вважаючи її такою, що загрожує його життю. Тому з урахуванням положень ч. 4 ст. 37 КК кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 119 КК, як вбивство через необережність. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 37 КК та роз`яснень, що містяться в п. 7 постанови Пленуму ВСУ № 1 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», під уявною обороною розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, але особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, помилково припускала наявність такого посягання. При цьому така шкода заподіюється особою умисно. 
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 37 КК, якщо в обстановці, що склалася, особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального суспільно небезпечного посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності за заподіяння шкоди через необережність. 
Це правило може застосовуватись лише у випадках, коли у конкретній ситуації виникли певні об`єктивні обставини, які могли створити у особи враження про наявність посягання, але при оцінці ситуації вона проявила легковажність чи недбалість і помилково вжила заходів для захисту від неіснуючого посягання. Якщо ж обставин, які хоча б частково виправдовували помилку, допущену особою в оцінці ситуації, не було, і особа не лише могла, але й повинна була в обставинах, що склались, усвідомити відсутність суспільно небезпечного посягання, то положення про уявну оборону щодо такої особи не застосовуються і вона має нести кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду на загальних підставах.
На підставі досліджених доказів суд першої інстанцій встановив, що за вказаних обставин ОСОБА_7 діяв у межах уявної оборони, оскільки в обстановці, що склалася, він не усвідомлював але міг усвідомлювати відсутність реального посягання з боку потерпілого, і неправильно оцінюючи його дії помилково припускав наявність такого посягання та з метою захисту умисно завдав останньому ножового поранення від якого він помер. 
Тому, з урахуванням встановлених обставин та вказаних вимог закону кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК, як вбивство через необережність.
При ухваленні нового вироку апеляційний суд встановив, що ОСОБА_7 не перебував у стані уявної оборони і діяв з прямим умислом на позбавлення життя потерпілого, а тому кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК, як умисне вбивство.
При цьому апеляційний суд належним чином не спростував висновку суду першої інстанції про перебування ОСОБА_7 у стані уявної оборони зважаючи на погрози його життю і здоров`ю з боку потерпілого, а також встановлені судом факти неодноразового застосування фізичного насильства останнім до засудженого.
Разом із тим, поза увагою апеляційного суду залишилися суперечності допущені місцевим судом у вироку. 
Зокрема, місцевий суд у вироку дійшов висновку, що за вказаних обставин  ОСОБА_7 діяв у стані уявної оброни, умисно завдавши потерпілому удару ножем з метою захисту від уявного нападу з боку останнього.
Водночас, зазначаючи у вироку встановлений судом механізм заподіяння тілесного ушкодження місцевий суд узяв за основу показання засудженого про необережний характер його дій, згідно яких ОСОБА_7 узявши до рук ніж та почувши, що потерпілий наближається до нього, зробив поворот вліво, а коли закінчив поворот, останній уже був перед ним і він з необережності наніс потерпілому удар ножем у тулуб. Тобто, його рух рукою з ножем у бік потерпілого не був умисним, спрямованим на відвернення уявного посягання з боку останнього, а був випадковим, поєднаним із його рухом у бік потерпілого за інерцією повороту тіла, що виключає наявність у нього прямого умислу на заподіяння шкоди потерпілому.

Цим суперечностям у вироку місцевого суду та в матеріалах кримінального провадження суд апеляційної інстанції належної оцінки не дав і їх не усунув, у тому числі не вивчив та не перевірив питання щодо перебування ОСОБА_7 у стані уявної оборони.
Окрім того, як убачається зі змісту апеляційної скарги прокурора, у ній останній заперечував необережний характер дій ОСОБА_7 , однак не навів жодних аргументів на спростування висновку місцевого суду у вироку про те, що такі дії були ним вчинені у стані уявної оборони. 
Вказане також залишилось поза увагою апеляційного суду.
Наведене дає Суду обґрунтовані підстави дійти висновку про допущені апеляційним судом істотні порушення при розгляді справи, що ставить під сумнів законність оскаржуваного вироку та правильність висновків цього суду щодо застосування норми кримінального права за вчинене ОСОБА_7 діяння.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції.
Оскільки питання юридичної оцінки дій засудженого потребує дослідження доказів у справі, чого не має права робити Суд під час касаційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу захисника задовольнити частково, оскаржуваний вирок скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді цьому суду необхідно взяти до уваги наведене, з використанням наданих процесуальних можливостей перевірити доводи апеляційної скарги прокурора, ретельно повторно дослідити усі докази у кримінальному провадженні, об`єктивно встановити фактичні обставини справи, на підставі яких дати правильну юридичну оцінку діям засудженого та ухвалити у справі законне та обґрунтоване судове рішення.
При цьому апеляційному суду треба врахувати, що якщо при новому розгляді справи буде встановлено, що у вказаній ситуації ОСОБА_7 діяв з необережності, його дії підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 119 КК. Якщо буде встановлено, що останній перебував у стані уявної оборони, його дії підлягають оцінці з урахуванням положень ст. 37 КК. Якщо ж апеляційний суд встановить, що ОСОБА_7 не перебував у стані уявної оборони і наніс смертельний удар ножем потерпілому з прямим або непрямим умислом, його дії підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 115 КК. 
Згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 442 КПК постанова суду касаційної інстанції має містити окреме рішення про запобіжний захід.
Запобіжний захід як захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.
Оскільки вирок апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в цьому суді, з метою забезпечення кримінального провадження та запобігання ризикам передбаченим ст. 177 КПК, колегія суддів вважає за необхідне обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Харківського апеляційного суду від 18 серпня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.
Обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді : 

____________________ __________________ ___________________ 
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3