ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
27 квітня 2026 року 	Справа № 280/11324/25 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та забов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – відповідач), в якому позивач просить суд:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і.н. НОМЕР_1 , в надсиланні трудової книжки на підставі її особистої заяви від 06.11.2025 року;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області направити поштою трудову книжку належну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі її особистої заяви від 06.11.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка є колишнім працівником відповідача, працювала на посаді провідного спеціаліста відділу опрацювання документації № 2 управління з питань виплат Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Відповідно до її заяви про звільнення та наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 09.10.2023 № 1260-о позивачку звільнено 09 жовтня 2023 року з посади за власним бажанням згідно із частиною 1 статті 86 Закону України від 10.12.2015 № 889-VІІІ «Про державну службу». 06 листопада 2025 року позивачка звернулась до відповідача з заявою згодою про надсилання належної їй трудової книжки на поштову адресу в Україні у зв`язку з неможливістю отримати її особисто у м. Запоріжжя, у якій надала дозвіл на пересилання своєї трудової книжки поштою. Проте, відповідач на заяву позивачки надав відповідь від 08 грудня 2025 року, в якій відмовив у задоволенні означеної заяви щодо отримання трудової книжки поштою, вказавши що підстав для пересилання трудової книжки не вбачає, мотивуючи тим що позивачка постійно проживає на тимчасово окупованій території України та не має змоги отримати книжку за поштовою адресою. Позивачка вважає що відповідач грубо порушує її право на отримання оригіналу трудової книжки поштою та не має жодних підстав утримувати трудову книжку у себе, у зв`язку з чим звернулась до суду для поновлення своїх порушених прав. Просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою від 29 грудня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач позовні вимоги не визнав, у письмовому відзиві посилається на те, що 06.11.2025 позивачка ОСОБА_1 звернулась до Головного правління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою щодо згоди про надсилання оригіналу її трудової книжки на поштову адресу оператором поштової адреси АТ «Укрпошта» : АДРЕСА_1 . Надалі до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від позивачки надійшли запити від 06.11.2025 та 11.11.2025 щодо отримання оригіналу трудової книжки Укрпоштою на адресу відділення АТ «Укрпошта». Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 08.12.2025 на запити позивачки від 06.11.2025 та 11.11.2025 було повідомлено про відсутність можливості щодо пересилання трудової книжки поштою з доставкою у зв`язку з тим, що позивачка проживає на тимчасово окупованій території України та не має можливості особисто отримати оригінал трудової книжки за вказаною адресою ( АДРЕСА_1 ). Наголощує, що позивачка постійно проживає на тимчасово окупованій території України та не маєте змоги особисто отримати оригінал трудової книжки за вказаною адресою ( АДРЕСА_1 ), Головне управління не вбачає правових підстав для такого пересилання трудової книжки. Право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її отримати, якщо роботодавець створив всі умови для її видачі. Отже, не реалізація працівником свого права на отримання трудової книжки у день звільнення, відсутність доказів вини роботодавця у невиконанні обов`язку по видачі трудової книжки працівнику унеможливлює покладення на останнього відповідальності. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
У відповіді на відзив представник позивача наголосила, що в передбаченому законом порядку було подано відповідачу письмову заяву через веб-портал Пенсійного фонду, підписану електронним підписом. У шапці своєї заяви позивачка вказала свою адресу реєстрації місця проживання, оскільки статусу ВПО вона в Україні не має, тож іншої адреси вона не могла зазначити, а відповідно до ст. 29 ч. 6 Цивільного кодексу України фізична особа може мати декілька місць проживання. Фізично приїхати у м. Запоріжжя за отриманням належної їй трудової книжки (де перебуває відділ кадрів відповідача) вона не може, але має можливість отримати поштою свою трудову книжку у м. Києві про що і просила відповідача. У своїй заяві позивачка вказала поштову адресу за якою вона або її уповноважений представник зможе отримати належний їй документ, окрім того, надала згоду про надсилання належної трудової книжки поштою. Натомість відповідач безпідставно відмовив їй у задоволенні заяви , вказавши що не вбачає підстав для цього, тим самим не виконавши правомірні вимоги позивачки, діючі всупереч вимогам трудового законодавства зокрема Інструкції про порядок ведення трудових книжок.
Розглянувши матеріали справи, суд установив наступне.
ОСОБА_1 працювала на посаді провідного спеціаліста відділу опрацювання документації № 2 управління з питань виплат Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Відповідно до її заяви про звільнення та наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 09.10.2023 №1260-о її звільнено 09 жовтня 2023 року з посади за власним бажанням згідно із частиною 1 статті 86 Закону України від 10.12.2015 № 889-VІІІ «Про державну службу».
06 листопада 2025 року позивачка звернулась до відповідача з заявою згодою про надсилання належної їй трудової книжки на поштову адресу в Україні у зв`язку з неможливістю отримати її особисто у м. Запоріжжя, у якій надала дозвіл на пересилання своєї трудової книжки поштою. Заява була підписана електронним підписом та направлена через вебпортал Пенсійного фонду. 
Відповідач на заяву позивачки надав відповідь від 08 грудня 2025 року на вх. №ВЕБ-28000-Ф-С-25-267996 від 06.11.2025, та № ВЕБ-08001-Ф-С-25-274946 від 11.11.2025, у якій відмовив у задоволенні означеної заяви щодо отримання трудової книжки поштою, вказавши що підстав для пересилання трудової книжки не вбачає, мотивуючи тим що позивачка постійно проживає на тимчасово окупованій території України та не має змоги отримати книжку за поштовою адресою. 
Позивач, не погодившись з діями відповідача, звернулась до суду із вказаним позовом.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормами статті 47 Кодексу законів про працю України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 48 Кодексу законів про працю України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; до трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» (далі – Постанова № 301), а саме, пунктом 3 визначено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільнені працівника трудова книжка видається йому під розпис в журналі обліку.
Згідно з пунктом 4 Постанови № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
У відповідності до пункту 5 Постанови № 301 Міністерству праці, Міністерству юстиції, Міністерству соціального захисту населення разом із заінтересованими міністерствами та іншими підвідомчими Кабінетові Міністрів України органами державної виконавчої влади за участю профспілкових об`єднань постановлено у тримісячній термін розробити і затвердити Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях.
Таким чином, спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.
Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58 передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність.
Відповідно до п. п. 4.1, 4.2 вищевказаної Інструкції, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Сторонами не заперечується, що вони перебували в трудових відносинах як робітник та роботодавець, а трудова книжка позивача після звільнення залишилась у відповідача.
06 листопада 2025 року позивачем засобами електронного зв`язку із застосуванням електронного цифрового підпису направлено заяву, за змістом якої позивач надала згоду-дозвіл на пересилання оригіналу її трудової книжки поштою у зв`язку з відсутністю можливості отримати належний їй документ особисто, просила вислати її трудову книжку на її ім`я на поштову адресу оператором поштового зв`язку АТ «Укрпошта»: АДРЕСА_1 .
Проте, у листі-відповіді відповідач вказав, що оскільки позивач постійно проживає на тимчасово окупованій території України та не має змоги особисто отримати оригінал трудової книжки за адресою АДРЕСА_1 , Головне управління не вбачає правових підставі для такого пересилання трудової книжки позивача.
Суд наголошує, що вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок визначають, що пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Водночас, чинне законодавство, що регулює порядок видачі трудових книжок працівникам після звільнення, не покладає обов`язку на роботодавця пересвідчуватись у достовірності вказаної адреси відправлення, а робітник, який має намір отримати трудову книжку за допомогою засобів поштового зв`язку, не зобов`язаний підтверджувати будь-якими доказами своє місцезнаходження. Єдиною умовою для отримання робітником своєї трудової книжки після звільнення засобами поштового зв`язку є письмова згода із зазначенням адреси направлення.
Постановою Кабінету міністрів України від 05.03.2009 №270 (зі змінами) затверджені Правила надання послуг поштового зв`язку, відповідно до підпункту 1 пункту 32 яких поштове відправлення, поштовий переказ супроводжує така інформація, що надається відправником або зазначається на поштовому відправленні, якщо обов`язковість її надання (зазначення на поштовому відправленні) встановлена оператором поштового зв`язку: найменування адресата (одержувача) та відправника: для фізичних осіб - прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), для юридичних осіб - повне найменування підприємства, установи, організації, якщо відомо - ім`я та прізвище адресата. На простих та реєстрованих поштових картках, листах (крім тих, що адресуються до запитання, до відділення) може бути зазначено лише прізвище та ініціали або ім`я та прізвище. На поштових відправленнях, адресованих до населених пунктів, які не мають вулиць і нумерації будинків, прізвище, ім`я та по батькові адресата (за наявності) зазначаються повністю; номер абонента, за яким отримуються електронні комунікаційні послуги щодо мобільного або фіксованого зв`язку відправника та адресата (одержувача) (для реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, крім поштових карток, листів без оголошеної цінності, відправлень для сліпих).
Так, позивачка у своїй заяві вказала адресу своєї реєстрації що відповідає дійсності, надала письмову згоду на пересилання належної ій трудової книжки, зазначила що на даний час вона не має можливості особисто звернутись до відповідача за отриманням трудової книжки, у зв`язку із чим засобами електронного зв`язку направила заяву до ГУ ПФУ в Запорізькій області на отримання оригіналу трудової книжки, в якому зазначила поштову адресу і свої прізвище, ім`я і по батькові як отримувача відправлення, підписавши заяву за допомогою ЕЦП.
Таким чином, у відповідача наявна можливість здійснити відправлення запитуваних документів на вказану позивачем адресу.
Сукупність встановлених судом обставин дають підстави зробити висновок, що відповідач у порушення чинних вимог законодавства не здійснив направлення позивачу засобами поштового зв`язку на зазначену адресу оригіналу трудової книжки, що зумовлює суд зобов`язати відповідача здійснити направлення позивачу засобами поштового зв`язку трудову книжку на її ім`я на підставі її особистої заяви від 06.11.2025.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, пр.Соборний, 158-б, код ЄДРПОУ 20490012) про визнання дій протиправними та забов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Ввизнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в надсиланні трудової книжки на підставі її особистої заяви від 06.11.2025 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області направити поштою трудову книжку належну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі її особистої заяви від 06.11.2025.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ж.М. Чернова