П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/801/26	

Перша інстанція: суддя Мороз А. О.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

секретар – Божко А.К.,

за участю: представника позивача – адвоката Головіна М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФОРІНТ" на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року у справі № 400/801/26 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФОРІНТ" до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Одеського міжрегіонального управління МЮ України, третя особа ОСОБА_1 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, –

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2026 року ТОВ "Фінансова компанія "ФОРІНТ" звернулось до суду з вищевказаним адміністративним позовом , у якому просило:
1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо:
- не надання стягувачу/іпотекодержателю ТОВ “ФК “Форінт” акта про проведення електронного аукціону (у разі придбання іпотекодержателем предмета іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна) у виконавчому провадженні № 57981652, відповідно до ст. 49 ч. 2 Закону України “Про іпотеку”;
- невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження зі зняттям арешту з арештованого майна, у зв`язку з фактичним виконанням виконавчого документа, відповідно до ст. 39 ч. 1 п. 9 Закону України “Про виконавче провадження”;
2) зобов`язати відповідача:
- видати стягувачу/іпотекодержателю ТОВ “ФК “Форінт” акт про проведення електронного аукціону (у разі придбання іпотекодержателем предмета іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна) у виконавчому провадженні № 57981652 відповідно до ст. 49 ч. 2 Закону України “Про іпотеку”;
- винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 57981652 зі зняттям арешту з арештованого майна, у зв`язку з фактичним виконанням виконавчого документа, відповідно до ст. 39 ч. 1 п. 9 Закону України “Про виконавче провадження”.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що відповідач допустив протиправну бездіяльність та не видав позивачу, як іпотекодержателю, акт проведення електронного аукціону, незважаючи на заяву позивача про залишення предмету іпотеки за собою. Вказане перешкоджає реалізації прав позивача, як стягувача у виконавчому провадженні, задовольнити свої майнові вимоги за рахунок іпотечного майна.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що внаслідок реорганізації органів державної виконавчої служби, виконавчі документи у виконавчому провадженні № 57981652 надійшли до Відділу тільки в лютому 2026 року, а виконавче провадження було відкрито 5 лютого 2026 року і в той же день на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі № 400/12761/25 виконавче провадження було зупинено, що унеможливлює вчинення будь-яких виконавчих дій, в тому числі і видачу позивачу акту про проведення електронного аукціону.
Третя особа правом подати пояснення не скористалась.

Короткий зміст та мотиви рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 08 квітня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що повідомлення позивача, яке було надіслано до Відділу після визнання таким, що не відбувся другого електронного аукціону, про залишення за собою предмету іпотеки за ціною другого електронного аукціону шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, не відповідає правовому регулюванню ст. 49 Закону України “Про іпотеку”.
Також суд знайшов слушними доводи відповідача про неможливість вчинення ним будь-яких дій у виконавчому провадженні, через його зупинення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФОРІНТ" подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не правильно тлумачив положення ч. 2 статті 49 Закону України «Про іпотеку», дав не правильну правову оцінку діям державного виконавця щодо обов`язку останнього видати іпотекодержателю за його волевиявленням акт про проведення електронного аукціону;
- суд першої інстанції зробив не правильний висновок про відсутність у позивача права залишити за собою предмет іпотеки по результатам другого електронного аукціону, який не відбувся через відсутність допущених учасників;
- суд першої інстанції помилково визнав неможливим вчинення відповідачем будь-яких виконавчих дій, в тому числі і складання акту про проведення електронного аукціону та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки постановою від 05.02.2026 відповідач прийняв постанову про зупинення вчинення виконавчих дій до набрання законної сили рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду у справі № 400/12761/25, яка досі є чинною;
- відмовляючи у задоволені позову ТОВ «ФК «Форінт», зокрема через зупинення на цей час виконавцем вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням, суд першої інстанції перейняв на себе повноваження органу виконання рішень та порушив наведені норми закону, бо саме на виконавця Законом покладений обов`язок та правова можливість вчинити певні заходи, дії з урахуванням норм закону та відповідних обмежень, зокрема встановлених чинними судовими рішеннями.
- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст позову.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що 24.06.2008 між ОСОБА_1 та ЗАТ “Дочірній банк Сбербанку росії” був укладений договір іпотеки, згідно з яким в якості забезпечення виконання зобов`язань, які випливають з договору про відкриття кредитної лінії від 24.06.2008 № 16-Н/08/19/ФО/П на суму 12 610 000 грн. ОСОБА_1 передала в іпотеку нежитлове приміщення магазину в будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773,40 кв. м.
04.10.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З.В. на зазначеному договорі іпотеки був вчинений виконавчий напис.
Даний виконавчий напис з 28.12.2012 знаходився на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а з 05.06.2026 виконавче провадження було передане відповідачу.
20.01.2025 у виконавчому провадженні № 57981652 стягувача було замінено на правонаступника - ТОВ “ФК “Форінт”.
12.09.2025 були проведені електронні торги щодо реалізації предмета іпотеки, які не відбулись через відсутність допущених учасників, що засвідчено протоколом № 645988 проведення електронного аукціону (торгів).
29.12.2025 були проведені другі електронні торги, які також не відбулись з тієї ж причини (протокол № 652270 проведення електронного аукціону (торгів)).
06.01.2026 ТОВ “ФК “Форінт” звернулось до Відділу із повідомленням про залишення за собою предмета іпотеки.
Зокрема у повідомленні, із посиланням на ст. 49 Закону України “Про іпотеку”, позивач висловив намір реалізувати своє право, передбачене вказаною нормою, та залишити за собою предмет іпотеки за ціною другого електронного аукціону шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, у зв`язку з чим просило видати йому акт про проведення електронного аукціону, який є підставою для подальшої видачі нотаріусом свідоцтва про залишення за собою майна з електронного аукціону, який не відбувся.
20.01.2026 позивач звернувся до відповідача із запитом щодо стану розгляду свого повідомлення від 06.01.2026, однак повідомлення і запит залишились нерозглянутими відповідачем.
Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.7 ст.51 Закону України “Про виконавче провадження” примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України “Про іпотеку”.
Частиною 1 статті 49 Закону України “Про іпотеку” унормовано, що протягом десяти днів з дня оголошення електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У такому випадку залишення за собою предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом, сформованим за результатами електронного аукціону, що не відбувся, та актом про проведення електронного аукціону. Такий акт є підставою для видачі нотаріусом іпотекодержателю свідоцтва про залишення за собою майна з електронного аукціону, що не відбувся.
Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами першого електронного аукціону, призначається проведення другого електронного аукціону, що має відбутися протягом одного місяця з дня проведення першого електронного аукціону. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на другому електронному аукціоні становить 85 відсотків початкової вартості предмета іпотеки на першому електронному аукціоні. У разі оголошення другого електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержатель має право придбати предмет іпотеки за початковою ціною другого електронного аукціону. Якщо іпотекодержатель не скористався таким правом, за результатами другого електронного аукціону призначається проведення третього електронного аукціону. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третьому електронному аукціоні становить 70 відсотків початкової вартості предмета іпотеки на першому електронному аукціоні (частина 2 статті 49 Закону України “Про іпотеку”).
У разі оголошення третього електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержатель має право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною третього електронного аукціону в порядку, передбаченому частиною першою цієї статті(частина 3 статті 49 Закону України “Про іпотеку”).
Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, що 12.09.2025 і 29.12.2025 було проведено два електронних аукціони, які визнані такими, що не відбулись, а 06.01.2026 позивач висловив намір залишити за собою предмет іпотеки за ціною другого електронного аукціону шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна за наслідками саме другого аукціону.
Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст. 49 Закону України “Про іпотеку”, право стягувача залишити за собою предмет іпотеки шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, передбачене тільки після визнання таким, що не відбувся першого електронного аукціону. Якщо предмет іпотеки виноситься на другий електронний аукціон, стягувач таке право втрачає і має можливість придбати предмет іпотеки за початковою ціною другого електронного аукціону, а не здійснити залік своїх вимог, як про це просить позивач.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що повідомлення позивача, яке було надіслано до Відділу після визнання таким що не відбувся другого електронного аукціону, про залишення за собою предмету іпотеки за ціною другого електронного аукціону шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, не відповідає правовому регулюванню ст. 49 Закону України “Про іпотеку”.
Окрім того, суд першої інстанції визнав слушними доводи відповідача про неможливість вчинення ним будь-яких дій у виконавчому провадженні, через його зупинення.
Так, матеріалами справи підтверджується, що 05.02.2026 відповідач прийняв постанову про зупинення вчинення виконавчих дій до набрання законної сили рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду у справі № 400/12761/25.
Дана постанова є чинною, що унеможливлює вчинення відповідачем будь-яких виконавчих дій, в тому числі і складання акту про проведення електронного аукціону та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.
Додатково суд першої інстанції врахував і наявність ухвал Миколаївського окружного адміністративного суду у рамках справи № 400/12761/25 про забезпечення позову.
Також, 10.12.2025 Миколаївський окружний адміністративний суд задовольнив заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та зупинив стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 04.10.2012, яке здійснюється в межах виконавчого провадження № 57981652, яке на той час перебувало в провадженні Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 400/12761/25.
Надалі, 04.02.2026, Миколаївський окружний адміністративний суд знову вжив заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 04.10.2012, яке здійснюється в межах виконавчого провадження № 57981652, до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 400/12761/25.
Оскільки обидві ухвали на даний час є чинними апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що у зв`язку із наведеною обставиною виявляється неможливим вчинення тих дій, які є предметом позову в даній справі, так як видача позивачу акту про проведення електронного аукціону, фактично є завершальною стадією стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса та оформлення за позивачем права власності.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не правильно тлумачив положення ч. 2 статті 49 Закону України «Про іпотеку», дав не правильну правову оцінку діям державного виконавця щодо обов`язку останнього видати іпотекодержателю за його волевиявленням акт про проведення електронного аукціону та відповідно зробив не правильний висновок про відсутність у позивача права залишити за собою предмет іпотеки по результатам другого електронного аукціону, який не відбувся через відсутність допущених учасників, колегія суддів зазначає про таке.
Законом Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування № 2478-VIII від 03.07.2018 були внесені зміни до статті 49 Закону України «Про іпотеку», а саме: у статті 49:
у частині першій слово "придбати" замінити словами "залишити за собою", а слово "придбання" - словами "залишення за собою";
частини другу і третю викласти в такій редакції:
"Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами перших прилюдних торгів, призначається проведення на тих самих умовах других прилюдних торгів, що мають відбутися протягом одного місяця з дня проведення перших прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на других прилюдних торгах становить 80 відсотків початкової вартості предмета іпотеки на перших прилюдних торгах. У разі оголошення других прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержатель має право придбати предмет іпотеки за початковою ціною других прилюдних торгів. Якщо іпотекодержатель не скористався таким правом, за результатами других прилюдних торгів призначається проведення у тому самому порядку третіх прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третіх прилюдних торгах становить 70 відсотків початкової вартості предмета іпотеки на перших прилюдних торгах.
У разі оголошення третіх прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержатель має право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною третіх прилюдних торгів у порядку, передбаченому частиною першою цієї статті".
Таким чином суд першої інстанції правильно застосував приписи діючого законодавства .
На користь такого висновку колегія суддів зазначає, що у справі Ukrkava, TOV v. Ukraine”, № заяви 10233/20, від 06.02.2025 ЄСПЛ висловив міркування стосовно судового тлумачення норм законодавства України та відзначив, що Верховний Суд мав застосовувати закон у тому вигляді, в якому його написано, а не в якому, на думку суду, він мав бути.
Окрім того колегія суддів акцентує, що якби законодавець мав на увазі, що внаслідок проведення другого аукціону за іпотекодержателем залишалося б право залишити за собою предмет іпотеки, це було б чітко відображено в тексті Закону. (аналогічна позиція викладена у п.54 рішення ЄСПЛ Violina Stancheva DZHIDZHEVA-TRENDAFILOVA against Bulgaria 9 October 2012, App. no. 12628/09) .
Щодо доводів апелянта про необхідність врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08 грудня 2022 року у справі № 161/4965/20, колегія суддів зазначає, що такі не можуть бути враховані, оскільки вказана постанова винесена за інших фактичних обставин справи, а саме ,на відміну від справи , що розглядається, у справі № 161/4965/20 Верховний Суд виснував, що суди дійшли правильного висновку про те, що ТОВ «Кей-Колект» правомірно набуло права власності на спірне нерухоме майно відповідно до частини першої статті 49 Закону України, та у вказаній справі не було заборони на вчинення виконавчих дій як у справі , що розглядається.
Натомість наявність ухвал Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 та 04.0.2026 у рамках справи № 400/12761/25 про забезпечення позову, постанови державного виконавця від 05.02.2026 про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадження № 57981652 та не запропонування апелянтом правового механізму здійснення виконавцем будь-яких дій, за наявності вказаних вище рішень, порушує права третьої особи у цій справі, що фактично підтверджується ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.02.2026 , у якій констатовано предметом спору у справі 400/12761/25 є дії державного виконавця щодо направлення на стягнення на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 .
Ураховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла до висновку, що необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін не має, оскільки апеляційним судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п.п. 29 - 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994.
При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (див. пункт 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФОРІНТ" є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФОРІНТ" залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 р. у справі № 400/801/26 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Дата складення і підписання повного судового рішення – 18 червня 2026 року.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	А.Г. Федусик   Г.В. Семенюк