П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/13297/25	
Головуючий в 1 інстанції: Величко А.В.
Дата і місце ухвалення: 13.01.2026 р., м. Миколаїв 
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та премії, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 1 січня відповідного року, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, з урахуванням раніше виплачених сум та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44; 
- зобов`язати Державну установу «Казанківська виправна колонія (№93)» здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату зазначених сум за період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року на тих самих умовах; 
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)» щодо непідготовки та ненаправлення до уповноваженого органу, через який було подано заяву про призначення пенсії за вислугою років, оновлених грошового атестата та довідки на ім`я ОСОБА_1 про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення; 
- зобов`язати Державну установу «Казанківська виправна колонія (№93)» видати на ім`я ОСОБА_1 оновлені грошовий атестат та довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та премії, визначених виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, з урахуванням раніше виплачених сум.
Зобов`язано Державну установу «Казанківська виправна колонія (№ 93)» здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату зазначених сум за період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року на наведених умовах.
Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» щодо непідготовки та ненаправлення до уповноваженого органу, через який було подано заяву про призначення пенсії за вислугою років, оновлених грошового атестата та довідки на ім`я ОСОБА_1 про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення.
Зобов`язано Державну установу «Казанківська виправна колонія (№ 93)» видати на ім`я ОСОБА_1 оновлені грошовий атестат та довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
У решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року, Державна установа «Казанківська виправна колонія (№ 93)» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково виходив із того, що після визнання протиправним та скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 автоматично відновилася дія пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 у первісній редакції, яка передбачає застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
На думку апелянта, визнання нормативно-правового акта незаконним саме по собі не поновлює дію попередньої редакції норми, якщо таке поновлення прямо не передбачене суб`єктом нормотворення. У зв`язку з цим відповідач вважає, що після ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 чинним залишався пункт 4 постанови №704 у редакції, яка передбачала використання як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01 січня 2018 року в розмірі 1762 грн.
Апелянт зазначає, що Державна установа «Казанківська виправна колонія (№ 93)» діяла відповідно до чинного нормативного регулювання та вимог статті 19 Конституції України, застосовуючи редакцію пункту 4 постанови №704, розміщену на офіційному вебсайті Верховної Ради України, а тому не вчиняла протиправної бездіяльності при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення позивачу.
З огляду на наведене апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу в Державній установі «Казанківська виправна колонія (№ 93)» та на теперішній час звільнений зі служби.
Представником позивача було направлено до Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» адвокатський запит з метою отримання інформації щодо розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовувався при нарахуванні грошового забезпечення позивача, а також одноразової грошової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги для оздоровлення, компенсації за невикористані основну та додаткову відпустки і премії за період з 29 січня 2020 року по день звільнення.
Крім того, ОСОБА_1 через свого представника звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку та виплати грошового забезпечення, а також одноразової грошової допомоги при звільненні, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги для оздоровлення, компенсації за невикористані основну та додаткову відпустки та премії, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704.
Листом від 31 жовтня 2025 року Державна установа «Казанківська виправна колонія (№ 93)» відмовила у задоволенні зазначеної заяви, пославшись на те, що при нарахуванні грошового забезпечення застосовувався чинний наказ Міністерства юстиції України, відповідно до якого посадові оклади та оклади за спеціальним званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого станом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
У цьому ж листі відповідач зазначив, що не є уповноваженим органом на оформлення та видачу документів про грошове забезпечення, необхідних для призначення пенсії.
Не погоджуючись із такою відмовою та вважаючи, що відповідач протиправно не здійснив перерахунок належних йому виплат і не оформив документи, необхідні для призначення пенсії, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що після визнання протиправним та скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 застосуванню підлягає пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 у первісній редакції, відповідно до якої розміри посадових окладів та окладів за спеціальним званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що Державна установа «Казанківська виправна колонія (№ 93)» безпідставно продовжувала застосовувати при нарахуванні грошового забезпечення та похідних від нього виплат розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений станом на 01 січня 2018 року, що призвело до заниження належних позивачу сум.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що саме установа, в якій позивач проходив службу та з якої був звільнений, зобов`язана оформити та направити до уповноваженого органу документи, необхідні для призначення пенсії, зокрема оновлений грошовий атестат та довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення і премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення.
З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Основні засади державної політики у сфері виконання кримінальних покарань визначені Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».
Відповідно до частини п`ятої статті 23 зазначеного Закону на осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України поширюється соціальний захист поліцейських, а умови та розміри їх грошового забезпечення визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на своєчасне одержання винагороди за працю, а статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», положення якого за аналогією правового регулювання застосовуються до спірних правовідносин, держава гарантує особам рядового і начальницького складу достатнє грошове забезпечення.
На виконання зазначених норм Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою встановлено порядок визначення посадових окладів та окладів за спеціальним званням осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 у первісній редакції було передбачено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 до зазначеної норми були внесені зміни, відповідно до яких як розрахункову величину було визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом станом на 01 січня 2018 року.
Однак постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України №103, яким було внесено зазначені зміни, визнано протиправним та скасовано.
Відтак, починаючи з 29 січня 2020 року, застосуванню підлягає пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України №704 у первісній редакції.
Такий правовий висновок неодноразово викладено у постановах Верховного Суду, зокрема від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, від 12 вересня 2022 року у справі №500/1813/21, від 10 січня 2023 року у справі №120/8682/21-а, від 06 листопада 2023 року у справі №300/1947/22 та від 25 квітня 2024 року у справі №240/16735/21.
У зазначених рішеннях Верховний Суд наголосив, що після 29 січня 2020 року визначення посадових окладів та окладів за спеціальним званням із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого станом на 01 січня 2018 року, не відповідає актам вищої юридичної сили, а тому є неправомірним.
Отже, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року, а також грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та премії, Державна установа «Казанківська виправна колонія (№ 93)» була зобов`язана визначати розміри посадового окладу та окладу за спеціальним званням із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Доводи апеляційної скарги про те, що скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України №103 не призвело до відновлення дії пункту 4 постанови №704 у первісній редакції, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони прямо суперечать усталеній та послідовній практиці Верховного Суду.
Колегія суддів також зазначає, що саме на підставі правильного визначення посадового окладу та окладу за спеціальним званням обчислюються похідні виплати, зокрема грошова допомога для оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані відпустки та інші виплати, розмір яких залежить від місячного грошового забезпечення.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність бездіяльності відповідача та наявність підстав для зобов`язання провести відповідний перерахунок і виплату належних позивачу сум з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо позовних вимог про зобов`язання Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» підготувати та надати оновлені грошовий атестат і довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення для призначення пенсії, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статей 43 та 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії особам начальницького і рядового складу обчислюються виходячи з розміру грошового забезпечення, яке включає оклади за посадою та спеціальним званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та премії.
Порядок оформлення та подання документів для призначення пенсій передбачає, що грошовий атестат та довідка про додаткові види грошового забезпечення оформлюються установою, з якої особу звільнено зі служби, та подаються до уповноваженого органу для подальшого оформлення пенсії.
Оскільки ОСОБА_1 проходив службу та був звільнений саме з Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)», на відповідача покладається обов`язок оформити та направити до уповноваженого органу оновлені документи про грошове забезпечення з урахуванням правильного розміру посадового окладу та окладу за спеціальним званням.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача відповідних повноважень спростовуються наведеними нормами законодавства та фактичними обставинами справи.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача у цій частині та зобов`язання його оформити й подати необхідні документи для призначення пенсії.
Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оцінивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що Миколаївський окружний адміністративний суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно встановив характер спірних правовідносин та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Доводи апеляційної скарги Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою встановлених обставин і застосуванням норм матеріального права.
За таких обставин підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не вбачається.
Отже, апеляційна скарга Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» задоволенню не підлягає, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року слід залишити без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року у справі №400/13297/25 – без змін.
Судові витрати в порядку статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу між сторонами не підлягають.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук