ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2026 м. Дніпро Справа № 904/7308/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Левшиної Г.В., Віннікова С.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кравець Олени Олексіївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 року та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 (суддя Татарчук В.О.) 
у справі № 904/7308/25
за позовом Фізичної особи-підприємця Герасименко Вікторії Миколаївни, Дніпропетровська обл., Кам`янський р-н, селище Карнаухівка
до Фізичної особи-підприємця Кравець Олени Олексіївни, м. Дніпро
про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Фізична особа-підприємець Герасименко Вікторія Миколаївна звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Кравець Олени Олексіївни про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу основного засобу № 1/05-25 від 05.05.2025.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо своєчасної та повної оплати отриманого товару.
Позивач просив стягнути з відповідача 283 894, 31 грн, з яких: 250 000 грн основного боргу, 28 171, 77 грн пені, 3 154, 05 грн інфляційних втрат та 2 568, 49 грн трьох відсотків річних, а також судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи. 
Після ухвалення рішення у справі позивач звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу та просив стягнути з відповідача 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 у справі № 904/7308/25 позов Фізичної особи-підприємця Герасименко Вікторії Миколаївни задоволено частково.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Кравець Олени Олексіївни на користь Фізичної особи-підприємця Герасименко Вікторії Миколаївни 250 000 грн основного боргу, 26 797, 26 грн пені, 2 510, 96 грн трьох відсотків річних, 3 154, 05 грн інфляційних втрат та 4 236, 93 грн судового збору.
У задоволенні позовних вимог у частині стягнення 1 374, 51 грн пені та 57, 53 грн трьох відсотків річних відмовлено. 
Рішення суду мотивоване доведеністю факту передачі відповідачу товару за договором купівлі-продажу основного засобу № 1/05-25 від 05.05.2025, наявністю у відповідача невиконаного грошового зобов`язання щодо його оплати, а також наявністю правових підстав для нарахування передбачених законом та договором сум відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 заяву Фізичної особи-підприємця Герасименко Вікторії Миколаївни про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Кравець Олени Олексіївни на користь Фізичної особи-підприємця Герасименко Вікторії Миколаївни 14 924, 34 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні заяви в іншій частині відмовлено. 
Додаткове рішення мотивоване доведеністю факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та наявністю підстав для їх часткового відшкодування за рахунок відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 та додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/7308/25, Фізична особа-підприємець Кравець Олена Олексіївна звернулася до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Герасименко Вікторії Миколаївни про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу основного засобу № 1/05-25 від 05.05.2025 відмовити повністю. 
Крім того, апелянт просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 та відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 
Також апелянт просить здійснити новий розподіл судових витрат та покласти витрати, пов`язані з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій, на позивача.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Фізична особа-підприємець Кравець Олена Олексіївна вважає рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 та додаткове рішення від 17.03.2026 незаконними та необґрунтованими, прийнятими з порушенням норм матеріального і процесуального права. На думку апелянта, суд першої інстанції не встановив фактичні обставини справи належним чином, не дослідив ключові докази щодо якості товару та технічного стану обладнання, неправильно застосував норми матеріального права, проігнорував практику Верховного Суду, а також порушив принципи змагальності та повного з`ясування обставин справи. 
Апелянт зазначає, що ключовою помилкою суду першої інстанції є ігнорування факту поставки товару неналежної якості. На переконання скаржника, суд розглянув спір як звичайний спір про стягнення заборгованості, однак не врахував правову природу спірних правовідносин, які пов`язані з поставкою обладнання, придатність якого до експлуатації за цільовим призначенням є визначальною для виникнення обов`язку його оплати. 
Скаржник вказує, що 07.05.2025 за актами приймання-передачі отримав від позивача обладнання за двома специфікаціями: за специфікацією № 1 — машину для виготовлення паперових стаканів KD-LA2 з комплектом для виробництва стаканів 250 мл та 340 мл вартістю 340 000 грн; за специфікацією № 2 — машину для виготовлення паперових стаканів KD-LA2 з комплектом для виробництва стаканів 110 мл та 175 мл вартістю 250 000 грн. 
Щодо оплати за специфікацією № 1 апелянт зазначає, що остаточний розрахунок було здійснено 04.09.2025, тобто на 30 календарних днів пізніше строку, визначеного у специфікації. При цьому скаржник стверджує, що про необхідність відтермінування остаточного розрахунку неодноразово повідомляв позивача телефоном та через месенджери, а позивач заперечень щодо такого відтермінування не висловлював. 
Фізична особа-підприємець Кравець Олена Олексіївна також посилається на пункт 9.1 договору, за яким договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, у тому числі щодо оплати якісного обладнання, придатного до експлуатації за цільовим призначенням. Крім того, скаржник звертає увагу на пункт 3.3 договору, згідно з яким датою оплати є дата зарахування коштів на рахунок продавця, однак, на його думку, цей пункт не визначає конкретної суми та конкретної дати остаточного розрахунку за відповідною специфікацією. 
Посилаючись на пункт 4.3 договору, апелянт зазначає, що приймання-передача товару за кількістю, комплектністю та якістю мала здійснюватися на складі продавця шляхом підписання актів приймання-передачі. Водночас скаржник наголошує, що хоча у договірних документах зазначено про імпортований та вживаний характер обладнання, ані договір, ані акти приймання-передачі не містять застереження про те, що обладнання передається у неробочому стані. 
Апелянт вказує, що поставка здійснювалася на умовах EXW «Інкотермс 2020» зі складу продавця за адресою: м. Дніпро, вул. Варварівська, 14-А. Водночас, за твердженням апелянта, під час приймання товару він не мав можливості перевірити його якісний стан і працездатність, оскільки працівники позивача не надали можливості підключити обидві машини до електромережі та перевірити їх роботу. 
Фізична особа-підприємець Кравець Олена Олексіївна зазначає, що акти приймання-передачі були підписані ним без зауважень саме через відсутність можливості пересвідчитись у справності обладнання на момент його передачі та з огляду на довіру до продавця як до контрагента. При цьому скаржник посилається на те, що у пунктах 2 актів приймання-передачі якість машин мала відповідати чинним технічним стандартам та технічній документації, однак технічну документацію від продавця він не отримав. 
Окремо скаржник наголошує, що позивач не надав документів стандартизації, сертифіката походження або декларації про походження обладнання, які б підтверджували країну його виробництва та якісні характеристики. У зв`язку з цим, на думку апелянта, він був позбавлений можливості своєчасно перевірити якість імпортованого обладнання та заявити претензії до продавця на момент передачі товару. 
Апелянт зазначає, що після отримання обладнання передав його в оренду ТОВ «ППМ», а обладнання було розміщене за адресою виробничих потужностей цього товариства: м. Дніпро, Запорізьке шосе, 53-Е. Саме в технологічно оснащеному виробничому приміщенні, за участі апелянта, були проведені пусконалагоджувальні роботи з метою перевірки дотримання умов техніки безпеки та можливості використання обладнання за цільовим призначенням. 
За твердженням апелянта, під час проведення пусконалагоджувальних робіт було виявлено, що обидві машини мають несправні частини та механізми, внаслідок чого їх безпечна експлуатація є неможливою. На підтвердження зазначених обставин скаржник посилається на протокол випробувань та дефектний акт, які, як зазначає апелянт, були подані до суду разом із відзивом на позовну заяву. 
Фізична особа-підприємець Кравець Олена Олексіївна стверджує, що з травня по листопад 2025 року як орендодавець та власник обладнання фінансував ремонт і заміну частин та механізмів машин за специфікаціями № 1 та № 2. При цьому, за твердженням скаржника, машину за специфікацією № 2 привести у стан, придатний для належної експлуатації, не вдалося, оскільки це потребувало значного часу, додаткового фінансування, закупівлі комплектуючих частин та залучення вузькопрофільних фахівців. 
Також апелянт зазначає, що неодноразово повідомляв позивача про неможливість безпечної експлуатації обох машин, про необхідність додаткового фінансування ремонту, а також про відсутність можливості своєчасно здійснювати розрахунки за календарним графіком, визначеним у специфікації № 1. Крім того, апелянт вказує, що повідомляв позивача про готовність повернути обладнання за специфікацією № 2 за власний рахунок. 
Скаржник вважає, що не проводив розрахунки за специфікацією № 2 не з особистого небажання, а через те, що відповідне обладнання потребувало фінансування ремонту, не було приведене у робочий стан та не могло використовуватись за призначенням. У зв`язку з цим, на думку скаржника, вимога позивача про оплату обладнання за специфікацією № 2 є передчасною та необґрунтованою. 
Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції фактично легалізував ситуацію, за якої покупець зобов`язаний сплатити значну суму коштів за обладнання, яке не було перевірене при передачі, не має підтвердженої якості та, на переконання скаржника, не є придатним до використання. Такий підхід, на думку апелянта, суперечить не лише нормам права, а й базовим принципам справедливості та добросовісності господарських відносин. 
Стосовно додаткового рішення апелянт зазначає, що воно є похідним від основного рішення, а тому у разі скасування рішення від 02.03.2026 відсутні правові підстави для покладення на нього витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Фізична особа-підприємець Герасименко Вікторія Миколаївна подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кравець Олени Олексіївни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 та додаткове рішення від 17.03.2026 без змін. 
Позивач зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи та не підтверджуються належними і допустимими доказами. На думку позивача, суд першої інстанції правильно встановив факт передачі відповідачу обладнання, виникнення у відповідача обов`язку з його оплати та факт порушення останнім умов договору щодо своєчасного проведення розрахунків. 
Стосовно доводів апелянта про відтермінування остаточного розрахунку за специфікацією № 1 позивач зазначає, що відповідач жодного разу не звертався до нього з належним оформленим проханням про зміну строків виконання грошового зобов`язання. При цьому позивач наголошує, що відповідно до пункту 9.2 договору будь-які зміни його умов повинні оформлюватися письмово та підписуватися уповноваженими представниками сторін, тоді як жодної додаткової угоди щодо продовження строків оплати сторони не укладали. 
Позивач також вказує, що пояснення відповідача щодо можливості зміни строків оплати через усні домовленості суперечать умовам укладеного договору та не підтверджені жодними доказами. На думку позивача, саме відповідач, отримавши товар та погодившись із визначеним сторонами графіком платежів, був зобов`язаний здійснити оплату у погоджені строки. 
Фізична особа-підприємець Герасименко Вікторія Миколаївна звертає увагу на те, що сама апелянтка не заперечує факту прострочення виконання грошового зобов`язання та у своїй апеляційній скарзі визнає здійснення остаточного платежу за специфікацією № 1 із затримкою на 30 календарних днів. На думку позивача, наведені відповідачем пояснення щодо причин такого прострочення не підтверджуються належними доказами та не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення умов договору.
Заперечуючи доводи апелянта щодо неналежної якості обладнання, позивач зазначає, що до передачі товару покупцю було продемонстровано роботу обладнання безпосередньо у приміщенні, де воно використовувалося для виготовлення паперових стаканів. За твердженням позивача, така демонстрація підтверджувала працездатність обладнання та його готовність до експлуатації. 
Позивач наголошує, що відповідач прийняв обладнання за актами приймання-передачі без будь-яких зауважень щодо його якості, комплектності чи технічного стану. При цьому після отримання обладнання відповідач не повідомляв продавця про виявлені недоліки належним чином, не залучав його до проведення огляду обладнання та складання будь-яких документів щодо його технічного стану.
Фізична особа-підприємець Герасименко Вікторія Миколаївна зазначає, що предметом договору було імпортоване вживане обладнання, про що відповідачу було відомо під час укладення договору та прийняття товару. При цьому відповідач підписав акти приймання-передачі без будь-яких застережень щодо комплектності, технічного стану чи якості обладнання, чим підтвердив належне виконання продавцем своїх зобов`язань щодо передачі товару.
На думку позивача, дефектні акти та інші документи, на які посилається відповідач, були складені останнім одноособово, без участі продавця, а тому не можуть підтверджувати наявність недоліків товару на момент його передачі. Крім того, відповідач не надав належних доказів того, що виявлені ним недоліки існували саме на момент передачі обладнання або виникли з причин, за які відповідає продавець. 
Крім того, позивач вважає нелогічною поведінку відповідача, який, придбавши обладнання значної вартості, не здійснив належної перевірки його працездатності до підписання актів приймання-передачі, а про наявність недоліків почав заявляти лише після виникнення обов`язку здійснити остаточний розрахунок за договором. На думку позивача, такі доводи спрямовані виключно на уникнення виконання грошового зобов`язання.
Фізична особа-підприємець Герасименко Вікторія Миколаївна також звертає увагу на те, що відповідач, посилаючись на неналежну якість товару, фактично не реалізував жодного із передбачених законодавством способів захисту прав покупця, зокрема не заявляв вимог про заміну товару, усунення недоліків, зменшення ціни товару або розірвання договору. Натомість відповідач фактично користувався обладнанням та одночасно ухилявся від виконання свого грошового зобов`язання щодо його оплати.
Також позивач наголошує, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виявлені ним недоліки існували на момент передачі обладнання або виникли з причин, які існували до його передачі покупцю. У зв`язку з цим позивач вважає безпідставними посилання апелянта на неналежну якість товару як на підставу для невиконання грошових зобов`язань за договором. 
Щодо додаткового рішення позивач вважає, що суд першої інстанції правомірно здійснив розподіл витрат на професійну правничу допомогу, оскільки такі витрати були належним чином підтверджені поданими до суду доказами, а розмір відшкодованих витрат визначений судом із дотриманням критеріїв розумності та співмірності.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2026 для розгляду справи № 904/7308/25 визначено колегію суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Віннікова С.В. та Левшиної Г.В. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.03.2026 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/7308/25 та відкладено вирішення питань, пов`язаних із рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
10.04.2026 матеріали справи № 904/7308/25 надійшли на адресу Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.04.2026 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кравець Олени Олексіївни залишено без руху у зв`язку з недоплатою судового збору у розмірі 95, 30 грн та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
20.04.2026 на адресу Центрального апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Кравець Олени Олексіївни надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази доплати судового збору в сумі 95, 30 грн.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Кравець Олени Олексіївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/7308/25. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв і клопотань.
14.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від Фізичної особи-підприємця Герасименко Вікторії Миколаївни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 без змін.
Інших заяв, клопотань чи пояснень від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Встановлені судом обставини справи.

05.05.2025 між Фізичною особою-підприємцем Герасименко Вікторією Миколаївною (продавець) та Фізичною особою-підприємцем Кравець Оленою Олексіївною (покупець) укладено договір купівлі-продажу основного засобу № 1/05-25 (далі – Договір). 
Відповідно до пункту 1.1 Договору продавець зобов`язався передати у власність покупця основні засоби, визначені у специфікаціях до Договору, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити такий товар на умовах, погоджених сторонами. 
Згідно з пунктом 1.2 Договору найменування, кількість та характеристики товару визначаються у специфікаціях, які є невід`ємною частиною Договору. 
Відповідно до пункту 3.1 Договору загальна вартість товару становить 590 000,00 грн. Пунктом 3.2 Договору передбачено, що оплата вартості товару здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок продавця в порядку та строки, визначені сторонами у відповідних специфікаціях. 
Пунктом 4.1 Договору передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах, визначених сторонами у специфікаціях до Договору. Строк поставки товару становить сім робочих днів з дати внесення покупцем першої частини оплати за товар. 
Відповідно до пункту 4.3 Договору приймання-передача товару за кількістю, комплектністю та якістю здійснюється покупцем на складі продавця шляхом підписання сторонами актів приймання-передачі. 
У той самий день, 05.05.2025, сторонами підписано Специфікацію № 1 до Договору, відповідно до якої продавець зобов`язався передати, а покупець прийняти машину для виготовлення паперових стаканів KD-LA2 з комплектом для виробництва стаканів об`ємом 250 мл та 340 мл загальною вартістю 340 000 грн. Специфікацією передбачено поетапний порядок оплати товару із визначенням конкретних строків внесення платежів. 
Також 05.05.2025 сторонами підписано Специфікацію № 2 до Договору, відповідно до якої продавець зобов`язався передати, а покупець прийняти машину для виготовлення паперових стаканів KD-LA2 з комплектом для виробництва стаканів об`ємом 110 мл та 175 мл вартістю 250 000 грн із визначенням окремого графіку проведення розрахунків. 
На виконання умов Договору продавцем було передано покупцю обумовлене сторонами обладнання, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі від 07.05.2025. Вказані акти містять підписи обох сторін та не містять будь-яких зауважень покупця щодо кількості, комплектності, зовнішнього стану чи якості переданого обладнання. 
Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується факт отримання Фізичною особою-підприємцем Кравець Оленою Олексіївною обладнання, передбаченого Специфікаціями № 1 та № 2 до Договору. 
З наданих до матеріалів справи доказів убачається, що покупцем було здійснено оплату частини вартості товару. При цьому остаточний розрахунок за обладнанням, переданим за Специфікацією № 1, був здійснений із порушенням погоджених сторонами строків, що фактично не заперечується відповідачем та прямо зазначено ним в апеляційній скарзі. 
Водночас вартість обладнання, переданого за Специфікацією № 2, у розмірі 250 000 грн покупцем сплачена не була, що стало підставою для звернення продавця до суду з даним позовом. 
Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що після передачі обладнання під час проведення пусконалагоджувальних робіт було виявлено недоліки обох машин для виготовлення паперових стаканів, у зв`язку з чим обладнання, на думку відповідача, не могло використовуватись за своїм цільовим призначенням без проведення ремонту та заміни окремих вузлів і механізмів. На підтвердження зазначених обставин відповідач посилався на складені ним документи щодо технічного стану обладнання та понесені витрати на його ремонт. 
Разом з тим матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до позивача з вимогами про розірвання Договору, заміну товару, пропорційне зменшення його вартості або усунення недоліків переданого обладнання у порядку, передбаченому чинним законодавством та умовами укладеного між сторонами Договору.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що після передачі обладнання та проведення пусконалагоджувальних робіт були виявлені недоліки обох машин для виготовлення паперових стаканів, у зв`язку з чим обладнання, на думку відповідача, не могло використовуватись за своїм цільовим призначенням без проведення додаткових ремонтних робіт та заміни окремих вузлів і механізмів. На підтвердження зазначених обставин відповідачем до матеріалів справи були подані документи щодо технічного стану обладнання, а також документи на підтвердження понесення витрат, пов`язаних із його ремонтом. 
Разом із тим судом встановлено, що акти приймання-передачі товару № 1 та № 2 від 07.05.2025 підписані сторонами без будь-яких зауважень щодо кількості, комплектності, зовнішнього стану чи якості переданого обладнання. Будь-яких застережень щодо наявності недоліків обладнання у зазначених актах не міститься. 
Також судом встановлено відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що після прийняття обладнання відповідач у розумний строк повідомив продавця про виявлені недоліки товару або про порушення умов договору щодо його якості. 
Матеріали справи також не містять доказів звернення відповідача до позивача з вимогами про заміну товару, усунення його недоліків, пропорційне зменшення ціни товару чи розірвання договору у зв`язку з неналежною якістю обладнання. 
Крім того, судом встановлено, що позивачем з метою досудового врегулювання спору 14.08.2025 та 08.09.2025 на адресу відповідача направлялися письмові вимоги про сплату заборгованості за Договором. Проте на момент звернення до суду заборгованість у розмірі 250 000 грн залишилася непогашеною. 
Таким чином, судом встановлено факт належного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо передачі товару, факт прийняття відповідачем обладнання без зауважень, настання встановлених договором строків оплати та наявність у відповідача непогашеної заборгованості за отриманий товар у розмірі 250 000 грн.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами і перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та застосування ним норм матеріального і процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Кравець Олени Олексіївни та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 і додаткового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/7308/25.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, спірні правовідносини виникли з договору купівлі-продажу основного засобу № 1/05-25 від 05.05.2025, за яким позивач зобов`язався передати у власність відповідача обладнання, визначене у специфікаціях до договору, а відповідач — прийняти та оплатити такий товар у погодженому сторонами порядку.
Відповідно до статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом статей 655, 691, 692 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу покупець зобов`язаний прийняти товар і сплатити за нього визначену договором грошову суму. Якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. У цій справі інший порядок оплати був прямо визначений сторонами у специфікаціях № 1 та № 2 до договору.
Матеріалами справи підтверджено, що сторони підписали Специфікацію № 1, якою погодили продаж машини для виготовлення стаканів KD-LA2 з комплектом для виробництва стаканів 250 мл та 340 мл вартістю 340 000 грн, а також Специфікацію № 2 щодо машини для виготовлення стаканів KD-LA2 з комплектом для виробництва стаканів 110 мл та 175 мл вартістю 250 000 грн. У кожній специфікації сторони погодили конкретний календарний графік оплати. 
На виконання договору позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 590 000 грн, що підтверджується актами приймання-передачі товару № 1 та № 2 від 07.05.2025. Вказані акти підписані сторонами без зауважень та заперечень щодо кількості, комплектності чи якості товару. 
Таким чином, з моменту прийняття відповідачем товару та підписання актів приймання-передачі у відповідача виник обов`язок оплатити отримане обладнання у строки, визначені специфікаціями до договору.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції помилково розглянув спір як звичайний спір про стягнення заборгованості та не врахував питання якості товару, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Суд першої інстанції не залишив поза увагою заперечення відповідача щодо якості обладнання, однак правильно виходив із того, що сам по собі факт посилання покупця на недоліки товару не припиняє його грошового зобов`язання та не звільняє від обов`язку оплатити товар, який прийнятий за актами без зауважень, якщо покупець не довів належними і допустимими доказами факт передання товару неналежної якості та не реалізував передбачені законом способи захисту.
Відповідно до статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується.
За статтею 687 Цивільного кодексу України перевірка додержання продавцем умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності та інших умов здійснюється у випадках і порядку, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
Частиною першою статті 688 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок покупця повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо якості, комплектності тощо у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений — у розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару. Такий підхід щодо значення своєчасного повідомлення продавця про недоліки товару застосовується і в практиці Верховного Суду, зокрема у постанові КЦС ВС від 24.10.2018 у справі № 128/6124/14-ц. 
У цій справі пунктом 4.3 договору сторони прямо погодили, що приймання-передача товару за кількістю, комплектністю та якістю здійснюється покупцем на складі продавця шляхом підписання сторонами актів приймання-передачі товару. 
Відповідач підписав акти приймання-передачі без зауважень. Тому посилання апелянта на те, що він не мав можливості перевірити обладнання на складі продавця, саме по собі не спростовує факту прийняття товару за погодженим сторонами договором порядком. Якщо покупець вважав, що перевірка якості на складі продавця була неможливою, він мав право не підписувати акти без зауважень, зафіксувати відповідні застереження у цих актах або невідкладно повідомити продавця про неможливість перевірки товару та виявлені недоліки після такої перевірки.
Посилання апелянта на відсутність можливості перевірити працездатність обладнання шляхом його підключення до електромережі безпосередньо на складі продавця не спростовує факту підписання актів приймання-передачі без будь-яких зауважень. Відповідач як суб`єкт господарювання мав право відмовитися від підписання актів до проведення належної перевірки обладнання, зафіксувати відповідні застереження у документах приймання-передачі або невідкладно повідомити продавця про виявлені недоліки після здійснення такої перевірки. Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем будь-яких із зазначених дій.
Доводи апелянта про умови поставки EXW «Інкотермс 2020» не змінюють зазначеного висновку. Умови EXW визначають, зокрема, місце передання товару та розподіл окремих ризиків і витрат між сторонами, однак не скасовують погодженого сторонами у пункті 4.3 договору порядку приймання товару за кількістю, комплектністю та якістю і не звільняють покупця від обов`язку діяти добросовісно та своєчасно повідомити продавця про недоліки товару.
Не можуть бути прийняті й доводи апелянта про те, що ані договір, ані акти приймання-передачі не містять застереження про передачу обладнання у неробочому стані. Такі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки суд виходив не з того, що товар передавався як неробочий, а з того, що відповідач прийняв товар без зауважень і не довів належними доказами, що недоліки, на які він посилається, існували саме на момент передачі товару або виникли з причин, за які відповідає продавець.
Посилання апелянта на відсутність технічної документації, сертифіката походження, декларації про походження обладнання чи інших документів стандартизації також не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 662 Цивільного кодексу України продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи, що стосуються товару і підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. За статтею 666 Цивільного кодексу України, якщо такі документи не передані, покупець має право встановити продавцеві розумний строк для їх передання, а у разі невиконання цієї вимоги — відмовитися від договору та повернути товар продавцеві. 
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач після прийняття товару звертався до позивача з вимогою передати технічну документацію, встановлював розумний строк для її передання, відмовлявся від договору з цієї підстави або повертав товар продавцеві. Тому доводи про відсутність технічної документації не можуть бути використані відповідачем як самостійна підстава для невиконання грошового зобов`язання з оплати товару.
При цьому сама по собі відсутність технічної документації, навіть за умови доведеності такої обставини, не свідчить автоматично про неналежну якість обладнання та не припиняє обов`язок покупця оплатити отриманий товар.
Так само не доводять обґрунтованості апеляційної скарги посилання на протокол випробувань, дефектний акт, пусконалагоджувальні роботи, передачу обладнання в оренду ТОВ «ППМ» та подальше здійснення ремонтних робіт.
Колегія суддів також враховує, що за твердженням самого апелянта після отримання обладнання воно було передане в оренду ТОВ «ППМ» та використовувалося на виробничих потужностях останнього. Зазначені обставини свідчать про фактичне прийняття відповідачем обладнання у своє володіння та розпорядження і не підтверджують наявності підстав для звільнення від виконання грошового зобов`язання за договором.
Зазначені документи, навіть за умови їх фактичного складення, підтверджують лише позицію відповідача про виявлення певних технічних недоліків після прийняття товару та після переміщення обладнання до іншого місця використання. Водночас вони не підтверджують, що такі недоліки існували саме на момент передачі товару 07.05.2025, що вони були прихованими, що виникли з причин, які існували до передання товару покупцеві, або що продавець був своєчасно повідомлений про їх виявлення та мав можливість взяти участь у перевірці технічного стану обладнання.
Колегія суддів враховує, що документи щодо технічного стану обладнання складалися після прийняття товару, без участі продавця та вже після того, як обладнання було передане відповідачем в оренду іншій особі і переміщене до виробничих потужностей ТОВ «ППМ». За таких обставин такі документи не мають переваги над первинними документами передачі товару — актами приймання-передачі № 1 та № 2 від 07.05.2025, підписаними обома сторонами без зауважень.
Верховний Суд у постанові КГС ВС від 30.04.2024 у справі № 910/8486/22 звертав увагу на значення підписаних сторонами без зауважень документів приймання-передачі товару для підтвердження факту його передачі та прийняття покупцем. 
Водночас у цій справі відповідач не надав доказів, які б за стандартом вірогідності доказів переважали докази позивача щодо належного передання товару. Відповідно до статей 73, 74, 76– 79, 86 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх вірогідність і взаємний зв`язок у сукупності. Верховний Суд у постанові КГС ВС від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначив, що стандарт «вірогідність доказів» передбачає співставлення доказів обох сторін, а доведеною є та обставина, докази на підтвердження якої є більш вірогідними, ніж докази на її спростування. 
У цій справі більш вірогідними є докази позивача: договір, специфікації, акти приймання-передачі товару, докази часткової оплати та досудові вимоги про сплату заборгованості. Натомість докази відповідача щодо недоліків товару не спростовують факту прийняття обладнання без зауважень і не підтверджують наявності підстав для повного звільнення покупця від оплати товару.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що вимога позивача про оплату обладнання за специфікацією № 2 є передчасною.
Специфікацією № 2 сторони погодили конкретний графік оплати товару: до 31.08.2025 — 50 000 грн, до 05.09.2025 — 50 000 грн, до 05.10.2025 — 50 000 грн, до 05.11.2025 — 50 000 грн, до 05.12.2025 — 50 000 грн. 
Таким чином, на момент звернення позивача до суду строк виконання грошового зобов`язання за специфікацією № 2 настав. Відповідач не надав доказів зміни сторонами такого графіка, укладення додаткової угоди про відстрочення платежів або припинення зобов`язання з оплати товару.
Доводи апелянта про усні домовленості, телефонні розмови або листування у месенджерах щодо відтермінування платежів не можуть бути прийняті судом, оскільки пунктом 9.2 договору передбачено, що всі зміни та доповнення до договору мають юридичну силу лише за умови їх письмового оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін. Належних доказів укладення сторонами додаткової угоди про зміну строків оплати матеріали справи не містять.
Посилання апелянта на пункт 9.1 договору, за яким договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, також є помилковим. Вказана умова визначає строк дії договору, але не змінює погодженого сторонами календарного графіка оплати товару та не надає покупцеві права самостійно переносити строки виконання грошового зобов`язання.
Так само пункт 3.3 договору, за яким датою оплати є дата зарахування коштів на рахунок продавця, не встановлює нового строку виконання зобов`язання та не скасовує строки оплати, погоджені сторонами у специфікаціях. Ця умова лише визначає момент, з якого платіж вважається здійсненим, але не дає покупцеві права не виконувати погоджений графік платежів.
Колегія суддів окремо зазначає, що навіть у випадку доведення певних недоліків товару покупець не позбавлений правового захисту. Однак такий захист має здійснюватися у спосіб, передбачений законом.
Відповідно до статті 678 Цивільного кодексу України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право вимагати за своїм вибором пропорційного зменшення ціни, безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк або відшкодування витрат на усунення недоліків. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару покупець має право відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої суми або вимагати заміни товару. 
Однак відповідач у цій справі не заявляв зустрічного позову про зменшення ціни товару, не заявляв вимог про відшкодування витрат на усунення недоліків, не вимагав заміни товару, не заявляв вимоги про розірвання договору чи визнання відсутнім обов`язку з оплати товару. Натомість відповідач фактично обрав спосіб поведінки, який полягає у користуванні або розпорядженні отриманим обладнанням із одночасною відмовою від його оплати. Така поведінка не відповідає змісту статті 678 Цивільного кодексу України.
Посилання апелянта на готовність повернути обладнання за специфікацією № 2 також не змінює висновку суду. Матеріали справи не містять доказів фактичного повернення товару, прийняття такого повернення продавцем, укладення угоди про розірвання договору або заявлення покупцем належної вимоги про відмову від договору у встановленому законом порядку.
Таким чином, доводи апелянта про неналежну якість обладнання не спростовують обов`язку відповідача оплатити прийнятий товар, оскільки відповідач не довів належними доказами факту передання товару неналежної якості саме на момент його прийняття, не довів своєчасного повідомлення продавця про недоліки та не реалізував передбачені законом способи захисту прав покупця.
Фактично правова позиція відповідача зводиться до того, що наявність недоліків обладнання звільняє його від обов`язку оплачувати отриманий товар. Проте такий спосіб захисту не передбачений положеннями глави 54 Цивільного кодексу України. У разі передачі товару неналежної якості покупець наділений спеціальними способами захисту, визначеними, зокрема, статтею 678 Цивільного кодексу України. Водночас матеріали справи не свідчать про реалізацію відповідачем будь-якого із зазначених способів захисту. За таких обставин саме по собі посилання на недоліки товару не є достатньою підставою для невиконання погодженого сторонами обов`язку щодо його оплати.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 250 000 грн основного боргу.
Щодо стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних колегія суддів зазначає таке.
Пунктом 5.3 договору сторони погодили відповідальність покупця за прострочення платежу у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення до повного виконання зобов`язань за договором. 
Відповідно до статей 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.
Крім того, за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.
Суд першої інстанції перевірив розрахунки позивача, встановив помилковість визначення окремих періодів нарахування пені та трьох відсотків річних, самостійно здійснив перерахунок і частково відмовив у задоволенні позову в цій частині. За результатами перерахунку суд стягнув 26 797, 26 грн пені, 2 510, 96 грн трьох відсотків річних та 3 154, 05 грн інфляційних втрат. 
Апелянт не навів самостійних аргументів щодо неправильності здійсненого судом першої інстанції розрахунку пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а пов`язує необґрунтованість цих вимог виключно з відсутністю, на його думку, основного боргу. Оскільки наявність основного боргу у розмірі 250 000 грн підтверджена матеріалами справи, підстави для скасування рішення в частині стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних відсутні.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи або з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За змістом статей 123, 126 та 129 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат та підлягають розподілу між сторонами за результатами вирішення спору.
Частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, під час звернення з позовом позивачем було заявлено про намір подати докази понесених витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення суду в порядку частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Після ухвалення рішення позивач звернувся із відповідною заявою про ухвалення додаткового рішення та надав документи на підтвердження понесених витрат.
Розглядаючи заяву про ухвалення додаткового рішення, місцевий господарський суд перевірив надані докази, встановив факт надання правничої допомоги, оцінив співмірність заявлених до відшкодування витрат із характером спору, обсягом виконаних представником робіт та результатом розгляду справи, після чого частково задовольнив заяву та стягнув з відповідача 14 924, 34 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Апелянт не навів самостійних доводів щодо неспівмірності, недоведеності або необґрунтованості витрат на професійну правничу допомогу, а обґрунтовує необхідність скасування додаткового рішення лише тим, що основне рішення, на його думку, підлягає скасуванню.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026, похідні доводи апелянта щодо скасування додаткового рішення також є необґрунтованими.
Водночас суд апеляційної інстанції враховує, що суд першої інстанції перевірив подані позивачем докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, врахував попереднє заявлення таких витрат у позовній заяві, часткове задоволення позову та здійснив їх розподіл пропорційно до задоволених позовних вимог. Підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції положень статей 123, 126, 129, 244 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів не встановила.
За таких обставин доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, зводяться переважно до незгоди відповідача з оцінкою доказів та не підтверджують наявності підстав для скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 і додаткового рішення від 17.03.2026 у справі № 904/7308/25.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами і перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтями 76– 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
У постанові від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони спору, а стандарт доказування «вірогідності доказів» передбачає необхідність співставлення судом доказів обох сторін та встановлення того, які з них є більш переконливими.
У даній справі надані позивачем докази, договір купівлі-продажу, специфікації до нього, акти приймання-передачі товару, докази часткової оплати отриманого обладнання та матеріали щодо досудового врегулювання спору, є більш вірогідними та переконливими порівняно з доказами, на які посилається відповідач на підтвердження своїх заперечень.
Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції, та незгоди апелянта з наданою судом оцінкою встановлених обставин справи. Проте сама лише незгода сторони з висновками суду не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дослідив подані сторонами докази, встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, надав належну правову оцінку доводам сторін та правильно застосував норми матеріального і процесуального права до спірних правовідносин.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні у достатній мірі містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», відповідно до якої обсяг обґрунтування судового рішення може різнитися залежно від характеру рішення, а питання достатності мотивування оцінюється у світлі конкретних обставин справи.
З урахуванням положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що апелянту надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, які виникають при вирішенні даного спору, а всі доводи апеляційної скарги були предметом перевірки та правової оцінки суду апеляційної інстанції.
Під час апеляційного перегляду колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу основного засобу № 1/05-25 від 05.05.2025, наявність у відповідача обов`язку оплатити отримане обладнання, настання строку виконання такого грошового зобов`язання та наявність підстав для стягнення з відповідача 250 000 грн основного боргу, 26 797, 26 грн пені, 2 510, 96 грн трьох відсотків річних та 3 154, 05 грн інфляційних втрат.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі товару неналежної якості, існування заявлених недоліків саме на момент передачі обладнання або виникнення таких недоліків з причин, які існували до передачі товару покупцеві.
Надані відповідачем документи щодо технічного стану обладнання, протокол випробувань, дефектний акт, документи щодо проведення ремонтних робіт та інші докази не спростовують факт прийняття обладнання за актами приймання-передачі від 07.05.2025 без зауважень щодо його якості та не підтверджують наявності підстав для звільнення відповідача від виконання грошового зобов`язання за договором.
Колегія суддів також погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відповідачем не доведено належного повідомлення продавця про виявлені недоліки товару у розумний строк після їх виявлення, а також не підтверджено реалізацію передбачених цивільним законодавством способів захисту прав покупця у разі передачі товару неналежної якості.
Саме по собі посилання покупця на наявність недоліків обладнання не звільняє його від виконання погодженого сторонами обов`язку щодо оплати отриманого товару та не є самостійною підставою для відмови від виконання грошового зобов`язання.
Щодо додаткового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правильно застосовано положення статей 123, 126, 129 та 244 Господарського процесуального кодексу України, перевірено надані позивачем докази понесення витрат на професійну правничу допомогу та здійснено їх розподіл відповідно до результатів вирішення спору.
Апелянт не навів самостійних доводів щодо незаконності чи необґрунтованості додаткового рішення, а його заперечення фактично зводяться до незгоди з результатом розгляду основного спору. Оскільки підстав для скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 колегією суддів не встановлено, відсутні й підстави для скасування додаткового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 та додаткового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним і належним з`ясуванням обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, а тому відповідають вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Кравець Олени Олексіївни не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/7308/25 підлягають залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а судовий збір, пов`язаний з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладається на особу, апеляційну скаргу якої залишено без задоволення.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Кравець Олени Олексіївни та залишення без змін рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 і додаткового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/7308/25, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 76– 79, 86, 123, 126, 129, 236, 244, 269, 270, 271, 275, 276, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кравець Олени Олексіївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/7308/25 — залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 у справі № 904/7308/25 — залишити без змін.
Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 у справі № 904/7308/25 — залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков

Суддя Г.В. Левшина