КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Кропивницький Справа № 340/6093/25

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Притули К.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправними дії Відповідача, викладені у відповіді №4791 від 30.04.2025 та №5903 від 27.05.2025 на рапорт про звільнення з військової служби Позивача;
- зобов`язати Відповідача вчинити певні дії, а саме звільнити з військової служби Позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі п.п. “г” п.2 ч.4 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначає, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а його дружина є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду. У зв`язку з цим позивач вважає, що має право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, однак відповідач належним чином не вирішив поданий ним рапорт та надав відповіді, які позивач вважає протиправними. 
Ухвалою суду від 25 вересня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Представником військової частини НОМЕР_1 подано відзив на позовну заяву. Обґрунтовуючи заперечення, відповідач зазначає, що рапорт позивача був отриманий військовою частиною лише 04.06.2025, після його надходження з Генерального штабу Збройних Сил України, а 25.05.2025 позивач самовільно залишив військову частину. Також відповідач вказує, що подані позивачем документи не підтверджують потребу його дружини саме у постійному сторонньому догляді, оскільки наданий висновок стосується соціальної послуги з денного догляду вдома, що не є тотожним постійному догляду. Крім того, відповідач вважає, що вимога про зобов`язання прийняти рішення про звільнення втручається у дискреційні повноваження військової частини. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за мобілізацією (а.с.7-12).
Дружина позивача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №247/25/739/В. За твердженням позивача, вона потребує постійного стороннього догляду (а.с.16,20,22).
З метою звільнення з військової служби позивач звернувся з рапортом про звільнення за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною з числа осіб з інвалідністю ІІ групи (а.с.25-27).
Адвокат Поліщук Олександр Юрійович звертався до військової частини НОМЕР_1 з адвокатським запитом від 21.04.2025 щодо результатів розгляду рапорту позивача. Листом військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2025 №4736 повідомлено, що ОСОБА_1 на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 не перебував та в книзі штатно-посадового обліку особового складу не числиться (а.с.32-34).
Листом військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2025 №5903 повідомлено, що звернення позивача від 20.05.2025 щодо звільнення з військової служби розглянуто. У листі зазначено, що станом на 24.05.2025 позивач проходить базову загальновійськову підготовку, у зв`язку з чим йому запропоновано після завершення навчання особисто звернутися з рапортом про звільнення та належним чином оформленими документами до свого безпосереднього начальника (а.с.38зв).
Зі змісту відзиву вбачається, що 04.06.2025 до військової частини НОМЕР_1 за належністю надійшов рапорт позивача про звільнення з військової служби, а також заява про встановлення контролю. Відповідач зазначає, що 05.06.2025 за вихідним №1458/7050 на військову частину НОМЕР_2 скеровано відповідь про залишення без розгляду рапорту про звільнення з військової служби, оскільки 25.05.2025 позивач самовільно залишив військову частину, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.05.2025 №148. 
З матеріалів відзиву також вбачається, що відповідачем надано оцінку документам, долученим до рапорту позивача. Військова частина НОМЕР_1 зазначила, що дружина позивача є особою з інвалідністю ІІ групи, однак у витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи вказано, що рішення щодо потреби у постійному сторонньому догляді не застосовується. Наданий позивачем висновок від 03.04.2025 №77, за позицією відповідача, містить рекомендацію щодо надання соціальної послуги з денного догляду вдома, що не є тотожним постійному сторонньому догляду. 
Надалі представником військової частини НОМЕР_1 подано клопотання про долучення доказів, у якому зазначено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.10.2025 №299 ОСОБА_1 визначено таким, що справи і посаду здав та перебуває на новому місці служби у військовій частині НОМЕР_3 . Підставою зазначено наказ командувача Сухопутних військ Збройних Сил України по особовому складу від 22.10.2025 №1447-РС. 
Не погоджуючись із діями військової частини НОМЕР_1 , викладеними у відповідях №4791 та №5903, а також із невирішенням питання про звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За змістом статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут ЗСУ), про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження, військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо)
Відповідно до статті 14 Статуту ЗСУ, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника, тобто «по команді».
Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.
Механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту, визначений Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженим Наказ Міністерства оборони України 06 серпня 2024 року № 531, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 серпня 2024 р. за № 1214/42559 (далі - Порядок № 531).
Згідно п. 2 Розділу 1 Порядку № 531, з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання,- до наступного прямого командира (начальника).
Згідно розділу ІІ Порядку № 531, рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації. Усні рапорти розглядаються негайно, але не пізніше ніж у строки, для розгляду рапортів у паперовій формі, визначені пунктом 9 розділу III цього Порядку. Відповідь на усний рапорт надається усно.
За змістом п. 9 розділу IІІ Порядку № 531 розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:
1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;
2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.
05.06.2025 за вихідним №1458/7050 на військову частину НОМЕР_2 скеровано відповідь про залишення без розгляду рапорту про звільнення з військової служби, оскільки 25.05.2025 позивач самовільно залишив військову частину, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.05.2025 №148. 
Однак, суд критично оцінює посилання відповідача на те, що рапорт позивача не підлягає розгляду, оскільки він знаходиться в списках особового складу, який самовільно залишив військову частину, та зазначає, що вказані обставини не можуть бути поважною підставою для не розгляду рапорту та не звільняють відповідача від обов`язку щодо надання відповіді на поданий рапорт у визначений законодавством України строк та спосіб по суті порушеного в ньому питання.
Після отримання рапорту відповідач був зобов`язаний розглянути його по суті, перевірити надані документи, прийняти одне з передбачених правових рішень - задовольнити рапорт або надати мотивовану відмову - та довести відповідне рішення до військовослужбовця.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не розгляду по суті рапорту позивача про звільнення його з військової служби.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме звільнити з військової служби Позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі п.п. “г” п.2 ч.4 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, суд зазначає таке.
Представником військової частини НОМЕР_1 подано клопотання про долучення доказів, у якому зазначено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.10.2025 №299 ОСОБА_1 визначено таким, що справи і посаду здав та перебуває на новому місці служби у військовій частині НОМЕР_3 . Підставою зазначено наказ командувача Сухопутних військ Збройних Сил України по особовому складу від 22.10.2025 №1447-РС. 
Враховуючи наведене, суд зазначає, що на час вирішення справи позивач не проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , оскільки вибув до нового місця служби у військову частину НОМЕР_3 .
За таких обставин військова частина НОМЕР_1 на момент ухвалення рішення у справі не є тим суб`єктом військового управління, який безпосередньо уповноважений вирішувати питання щодо звільнення позивача з військової служби, оформлення відповідних матеріалів та видання/ініціювання наказу про звільнення.
Крім того, суд враховує, що вирішення питання про звільнення військовослужбовця з військової служби передбачає перевірку наявності визначених законом підстав, оцінку поданих документів, дотримання встановленої процедури та прийняття компетентним командуванням відповідного управлінського рішення. Суд не наділений повноваженнями підміняти собою військове командування та самостійно приймати рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби, якщо таке питання не було належним чином розглянуте уповноваженим суб`єктом по суті.
Водночас встановлена судом протиправність полягає саме у тому, що відповідач, отримавши рапорт позивача, залишив його без розгляду, посилаючись на самовільне залишення військової частини, хоча така обставина сама по собі не звільняла відповідача від обов`язку розглянути поданий рапорт по суті та прийняти за результатами його розгляду відповідне мотивоване рішення.
Отже, належним способом захисту порушеного права позивача у цій справі є не зобов`язання військової частини НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби, а визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нерозгляду по суті рапорту позивача про звільнення з військової служби та зобов`язання відповідача вчинити дії, спрямовані на усунення допущеного порушення.
З урахуванням того, що позивач вибув до нового місця служби у військову частину НОМЕР_3 , ефективним способом захисту порушеного права є зобов`язання військової частини НОМЕР_1 направити рапорт позивача про звільнення з військової служби разом із доданими до нього документами та матеріалами, які стосуються його розгляду, за належністю до військової частини НОМЕР_3 для вирішення питання по суті компетентним командуванням.
Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та обрати належний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду по суті рапорту позивача про звільнення з військової служби та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 направити зазначений рапорт разом із доданими документами та матеріалами його розгляду за належністю до військової частини НОМЕР_3 .
Відтак позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
При зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 1211,20 грн (а.с.1), який підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст.139, 246, 255, 292-297, 325, 382 КАС України, суд, 

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії, – задовольнити частково
Визнати протиправними дії Відповідача, викладені у відповіді №4791 від 30.04.2025 та №5903 від 27.05.2025 на рапорт про звільнення з військової служби Позивача.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 направити рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами разом із доданими до нього документами та матеріалами, які стосуються його розгляду, за належністю до військової частини НОМЕР_3 для вирішення питання по суті.
В задоволені решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кіровоградського 
окружного адміністративного суду К.М. ПРИТУЛА