КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №381/2957/22 Головуючий у І інстанції - Янченко А.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/4955/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в частині представництва інтересів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_3 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Боярської міської територіальної громади Київської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Боярська державна нотаріальна контора Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Служба у справах дітей Боярської міської ради Фастівського району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

установив:

У серпні 2022 року ОСОБА_5 звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 яка діяла в інтересах малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Київської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Боярська державна нотаріальна контора Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, мотивуючи свої вимоги тим, що недієздатний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є інвалідом ІІ групи з дитинства згідно довідки МСЕК.
Батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області.
Після розлучення сторони проживали за адресою АДРЕСА_1 .
Одночасно з сторонами, позивачем відповідачем і їх дітьми, покійним ОСОБА_6 в будинку проживала мати покійного ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , та його нова дружина ОСОБА_1 .
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 грудня 2010 року у справі №1-468/10 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України та призначено йому покарання у вигляді громадських робіт на строк 100 (сто) годин із залишенням запобіжного заходу під підписку про невиїзд.
Станом на 31 грудня 2013 року заборгованість по аліментах становила 58084,43 грн. 
Дану суму заборгованості ніхто не оскаржував, та не сплатив.
Довідкою-розрахунком від 19 лютого 2018 року (яка була у судовому порядку скасована) встановлено станом на 24 травня 2016 року заборгованість в сумі 92287,21 грн. 
При цьому, заборгованість станом на дату звернення до суду із позовом не виплачена і заборгованість визначена станом на 31 грудня 2013 року в сумі 58084,43 грн. не скасована і не виплачена.
Виконавче провадження ВП НОМЕР_1 завершено 04 жовтня 2016 року згідно п. 6 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (за закінченням терміну стягнення).
Постанову про закінчення виконавчого провадження позивачу надіслано не було, як і не повернуто до суду виконавчий документ з відміткою. 
Виконавче провадження втрачено.
При цьому, як встановлено постановою про результати перевірки виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 від 27 грудня 2018 року, вказане виконавче провадження до архіву не передавалось і в АСВП відносно ВП НОМЕР_1 дані не внесені. (вказане було предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства).
ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Києво-Святошинським районним відділом реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ Київської області.
Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на спадкове майно.
Як вбачається з копії заповіту від 08 грудня 2015 року, отриманого позивачем при ознайомлені з іншою судовою справою, зареєстрований в реєстрі за №1-3656 ОСОБА_6 заповів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , все його майно, що буде належите йому на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося.
Відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року по справі №357/1933/18, визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 недієздатним з шестимісячного віку. 
Встановлено опіку над недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та призначено ОСОБА_5 опікуном недієздатного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З 29 червня 2008 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зарахований до складу підопічних дитячого будинку-інтернату на повне утримання.
Відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року по справі №357/1933/18, клопотання ОСОБА_5 про продовження строку дії рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року - задоволено. 
Продовжено строк дії рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року в частині визнання недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 строком на два роки з дня набрання рішенням законної сили.
ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зверталась до суду із позовом про поновлення строку вступу у спадщину.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2021 року у справі №369/220/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року, позов задоволено. 
Визначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , строком у два місяці з дня набрання рішенням законної сили.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що причини пропуску ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , строку на подання заяви про прийняття спадщини є поважними, оскільки він є інвалідом ІІ групи з дитинства, а тому був позбавлений можливості самостійно звернутись у шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини з моменту її відкриття. 
При цьому судом ураховано, що позивач визнаний недієздатним на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року (справа №357/1933/18), а тому має право на обов`язкову частку у спадщині.
Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №369/220/20 провадження №61-5303св22, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2021 року у справі №369/220/20 та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року скасовано і прийнято нове рішення, яким відмовлено у позові.
При цьому, в мотивувальній частині постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №369/220/20 провадження №61-5303св22 Суд зазначив, що на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи з шестимісячного віку, поширюються правові наслідки визнання особи недієздатною, у тому числі і правила прийняття спадщини.
На особу, яка прийняла спадщину, не поширюються положення частини третьої статті 1272 ЦК України.
Враховуючи те, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року (справа №357/1933/18) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано недієздатним з шестимісячного віку, і він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька, постановою державного нотаріуса опікуну ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині, а між спадкоємцями існує спір щодо спадкового майна, ефективним способом захисту прав недієздатного спадкоємця, який прийняв спадщину, може бути вимога про визнання за ним права власності на майно у порядку спадкування.
В подальшому, відповідач ОСОБА_1 припинила фактичне проживання із ОСОБА_6 і почала жити з іншим чоловіком. 
А після смерті ОСОБА_6 , через пів року, ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_7 народила ОСОБА_2 , генетична спорідненість ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 із спадкодавцем є предметом спору у справі №461/3122/19, справа перебуває на стадії апеляційного оскарження.
Виходячи із правила, передбаченого частиною четвертою статті 1268 ЦК України, недієздатний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 .
Просила визнати за недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 право власності на 1/100 частки земельної ділянки площею 0,0117 га з кадастровим номер 32224100300:01:017:0001, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належної померлій матері ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , спадкоємцем якої за законом на частку був її син ОСОБА_8 , котрий спадщину, що залишилася після смерті матері фактично прийняв, але юридично не оформив своїх спадкових прав.
Визнати за недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у порядку спадкування за законом, право власності на 13/150 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 46 кв.м, житловою площею 34 кв.м., що належав його батьку ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 50612,40 грн. та 3954,09 грн. сплаченого судового збору.
28 вересня 2022 року ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області, цивільну справу за вказаним позовом передано за підсудністю на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2024 року у справі №357/3011/24 заяву ОСОБА_5 про продовження строку дії рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 09 липня 2018 року в частині визнання недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 задоволено. 
Продовжено строк дії рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року в частині визнання недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 строком на два роки з дня набрання рішенням законної сили. 
Здійснено заміну опікуна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з ОСОБА_5 на ОСОБА_3 . 
Призначено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживаючого та зареєстрованого по АДРЕСА_1 опікуном недієздатного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2024 року у даній справі, здійснено заміну позивача- опікуна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з ОСОБА_5 на позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживаючого та зареєстрованого по АДРЕСА_1 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2025 року, позов ОСОБА_3 , який діє в інтересах недієздатного сина ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Боярської міської територіальної громади Київської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Боярська державна нотаріальна контора Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Служба у справах дітей Боярської міської ради Фастівського району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом - задоволено частково.
Визнано за недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 право власності на 1/100 частки земельної ділянки площею 0,0117 га з кадастровим номер 32224100300:01:017:0001, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належної померлій матері ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , спадкоємцем якої за законом на частку був її син ОСОБА_8 , котрий спадщину, що залишилася після смерті матері фактично прийняв, але юридично не оформив своїх спадкових прав.
Визнано за недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у порядку спадкування за законом, право власності на 13/150 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 46 кв.м, житловою площею 34 кв.м., що належав його батьку ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .
У задоволенні решти позову - відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
На вказану апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , діючи в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що згідно постанови Верховного Суду від 20 липня 2022 року скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року.
Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини у справі №369/220/20.
Даний факт на думку апелянта виключає можливість недієздатного ОСОБА_2 , 1995 року народження бути спадкоємцем ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , так як за життя ОСОБА_6 було складено заповіт, яким він заповів все своє майно рухоме та нерухоме, де б воно не було, і з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що на день його смерті належало йому та на що він за законом мав би право - заповідав своїй доньці - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
До того ж ОСОБА_2 , 1995 року народження недієздатний, зареєстрований в АДРЕСА_1 , зареєстрований та числиться безстроково на лікуванні і навчанні в Білоцерківському дитячому будинку для хворих дітей.
На момент подачі даної апеляційної скарги він разом із дітьми цього медичного закладу перебуває за кордоном.
Таким чином ОСОБА_2 , 1995 року народження, права на отримання частки не має, що виключає задоволення позову.
Зважаючи на зазначену вище інформацію, вважає, що у справі відсутній предмет спору, адже Верховним Судом було встановлено, що ОСОБА_2 , 1995 року народження, в інтересах якого діє ОСОБА_9 , не має права згідно закону на прийняття спадщини, отже спадкування за законом у судовому порядку вирішуватись вже не може.
Просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2025 року та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в частині представництва інтересів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2025 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині представництва інтересів ОСОБА_4 (за довіреністю) на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2025 року повернуто особі, яка її подала.
На апеляційну скаргу від ОСОБА_3 надійшов відзив, обґрунтований тим, що апеляційна скарга фактично містить переоцінку висновків рішення суду першої інстанції і свідчить про нерозуміння апелянтом порядку спадкування за заповітом і за законом у випадку наявності осіб, яким гарантовано законом частина майна, яку отримують непрацездатні діти незалежно від наявності складеного спадкодавцем заповіту.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, і є лише переоцінкою висновків суду.
Так, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якого зазначено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року по справі №357/1933/18, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року по справі №357/1933/18, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 04 жовтня 2022 року по справі №357/8041/22, визнаний недієздатним з шестимісячного віку, та призначено ОСОБА_5 опікуном над недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 і в подальшому дію рішення продовжено кожні два роки.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2024 року у справі №357/3011/24 заяву ОСОБА_5 про продовження строку дії рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 09 липня 2018 року в частині визнання недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - задоволено. 
Продовжено строк дії рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 09 липня 2018 року в частині визнання недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 строком на два роки з дня набрання рішенням законної сили. 
Здійснено заміну опікуна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з ОСОБА_5 на ОСОБА_3 . 
Призначено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживаючого та зареєстрованого по АДРЕСА_1 опікуном недієздатного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Обставини справи щодо недієздатності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та необхідності встановлення над ним опіки не підлягають доказуванню в даній справі згідно з вимогами ч. 4 ст. 82 ЦПК України.
З 11 жовтня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2014 року у справі №369/10727/14-ц.
08 грудня 2015 року ОСОБА_6 складений заповіт, яким він все своє майно заповів дочці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
12 жовтня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 повторно зареєстрували шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_7 народився ОСОБА_2 , батьками якого зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 помер.
Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина.
В мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №369/220/20, суд зазначив, що на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи з шестимісячного віку, поширюються правові наслідки визнання особи недієздатною, у тому числі і правила прийняття спадщини.
Також, в мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №369/220/20 зазначено, що враховуючи те, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року (справа № 357/1933/18) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано недієздатним з шестимісячного віку, і він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька, постановою державного нотаріуса опікуну ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині, а між спадкоємцями існує спір щодо спадкового майна, ефективним способом захисту прав недієздатного спадкоємця, який прийняв спадщину, може бути вимога про визнання за ним права власності на майно у порядку спадкування.
Щодо розподілу частко спадщини зазначив, що постановою державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області Панікар В.М. від 12 лютого 2019 року №388/02-31 відмовлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 13/250 часток житлового будинку та у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/10 частку земельної ділянки площею 0,0117 га з кадастровим номер 32224100300:01:017:0001, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належної померлій ОСОБА_7 , спадкоємцем якої за законом на частку був її син ОСОБА_8 , котрий спадщину, що залишилася після смерті матері фактично прийняв, але юридично не оформив своїх спадкових прав.
ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зверталась до суду із позовом про поновлення строку вступу у спадщину.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2021 року у справі №369/220/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року, позов задоволено. 
Визначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , строком у два місяці з дня набрання рішенням законної сили.
Постановою Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №369/220/20, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2021 року у справі №369/220/20 та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року скасовано і прийнято нове рішення, яким відмовлено у позові з підстав, що виходячи із правила, передбаченого частиною четвертою статті 1268 ЦК України, недієздатний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 . 
На особу, яка прийняла спадщину, не поширюються положення частини третьої статті 1272 ЦК України.
Посилаючись на чисельні рішення судів між сторонами, апелянт постійно ігнорує мотив Верховного Суду у справі №369/220/20 і висновки, за яких було відмовлено у наданні додаткового строку на прийняття спадщину, а саме - фактичне прийняття спадщини недієздатним ОСОБА_2 , 1995 року народження.
Відповідно, спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6 є:
- дочка померлого ОСОБА_4 , яка є спадкоємцем за заповітом;
- та сини недієздатний ОСОБА_2 1995 року народження, та малолітній ОСОБА_2 , 2018 року народження, які є спадкоємцями обов`язкової частки у спадщині за законом.
Просив, в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2025 року залишити без змін.
Просив також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 35000 грн. судових витрат на правничу допомогу, пов`язаних із розглядом справи на стадії апеляційного оскарження.
На вказаний відзив ОСОБА_1 надала заперечення, та зазначила, що на момент смерті спадкодавця, ОСОБА_2 1995 року народження був дієздатною особою, бо не було рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року.
Зазначає, що дієздатність ОСОБА_2 , 1995 року народження підтверджується висновком судово-психіатричного експерта від 16 травня 2018 року.
Звернення ОСОБА_5 із заявою про визнання сина недієздатним викликано виключно бажанням отримати у власність нерухоме майно.
При цьому, звертаючись до суду вона просила спочатку визнати його недієздатним з 2013 року, а вже потім з шестимісячного терміну, без належного медичного висновку, про що і зазначалось у постанові Верховного Суду (справа №369/220/20).
Численні довідки зі школи, де навчався дієздатний ОСОБА_2 , 1995 року народження, тільки підтверджують це.
До того ж, сам ОСОБА_2 1995 року народження з 29 червня 2008 року зарахований до складу підопічних дитячого будинку - інтернату на повне державне утримання, що підтверджується випискою із наказу по білоцерківському дитячому будинку - інтернату від 01 липня 2008 року.
Там же він і прописаний: м. Біла Церква.
На момент подачі даних заперечень знаходиться за кордоном.
Звертає увагу на те, що все майно померлого вже поділено: діти від першого шлюбу володіють 12/25 частинами домоволодіння, згідно договору дарування, та є дійсний, законний заповіт батька, її померлого чоловіка, на їхню доньку ОСОБА_10 , 2007 року народження та на 13/25 частин майна цього ж домоволодіння.
У її доньки іншого майна не має.
Також звертає увагу на те, що Верховний Суд у справі №369/220/20 постановив ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_2 2018 року народження про визнання додаткового строку для прийняття спадщини.
Тобто, недієздатному не визначили додатковий строк для прийняття спадщини, а відтак предмет спору взагалі не існує.
Просила вважати відзив позивача на її апеляційну скаргу таким, який не відповідає дійсним документам та обставин справи, а також вводить суд в оману.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в частині представництва інтересів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якого зазначено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року по справі №357/1933/18, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року по справі №357/1933/18, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 04 жовтня 2022 року по справі №357/8041/22, визнаний недієздатним з шестимісячного віку, та призначено ОСОБА_5 опікуном над недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 і в подальшому дію рішення продовжено кожні два роки.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2024 року у справі №357/3011/24 заяву ОСОБА_5 про продовження строку дії рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року в частині визнання недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - задоволено. 
Продовжено строк дії рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 09 липня 2018 року в частині визнання недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 строком на два роки з дня набрання рішенням законної сили. 
Здійснено заміну опікуна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з ОСОБА_5 на ОСОБА_3 . 
Призначено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживаючого та зареєстрованого по АДРЕСА_1 опікуном недієздатного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З 11 жовтня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2014 року у справі №369/10727/14-ц.
08 грудня 2015 року ОСОБА_6 складений заповіт, яким він все своє майно заповів дочці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
12 жовтня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 повторно зареєстрували шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_7 народився ОСОБА_2 , батьками якого зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 помер.
Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина.
Сторони не заперечували і разом посилались на висновки в мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №369/220/20.
Суд зазначив, що на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи з шестимісячного віку, поширюються правові наслідки визнання особи недієздатною, у тому числі і правила прийняття спадщини.
В мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №369/220/20 також зазначено, що враховуючи те, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2018 року (справа №357/1933/18) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано недієздатним з шестимісячного віку, і він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька, постановою державного нотаріуса опікуну ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині, а між спадкоємцями існує спір щодо спадкового майна, ефективним способом захисту прав недієздатного спадкоємця, який прийняв спадщину, може бути вимога про визнання за ним права власності на майно у порядку спадкування.
Постановою державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області Панікар В.М. від 12 лютого 2019 року №388/02-31 відмовлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 13/250 часток житлового будинку та у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/10 частку земельної ділянки площею 0,0117 га з кадастровим номер 32224100300:01:017:0001, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належної померлій ОСОБА_7 , спадкоємцем якої за законом на частку був її син ОСОБА_8 , котрий спадщину, що залишилася після смерті матері фактично прийняв, але юридично не оформив своїх спадкових прав.
ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зверталась до суду із позовом про поновлення строку вступу у спадщину.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2021 року у справі №369/220/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року, позов задоволено. 
Визначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , строком у два місяці з дня набрання рішенням законної сили.
Постановою Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №369/220/20, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року скасовано і прийнято нове рішення, яким відмовлено у позові з підстав, що виходячи із правила, передбаченого частиною четвертою статті 1268 ЦК України, недієздатний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 . 
На особу, яка прийняла спадщину, не поширюються положення частини третьої статті 1272 ЦК України.
Відповідно, спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6 є:
- дочка померлого ОСОБА_4 , яка є спадкоємцем за заповітом;
- сини: недієздатний ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_2 , які є спадкоємцями обов`язкової частки у спадщині за законом.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та визнаючи за недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 право власності на 1/100 частки земельної ділянки площею 0,0117 га з кадастровим номер 32224100300:01:017:0001, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належної померлій матері ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , спадкоємцем якої за законом на частку був її син ОСОБА_8 , котрий спадщину, що залишилася після смерті матері фактично прийняв, але юридично не оформив своїх спадкових прав та визнаючи за недієздатним ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у порядку спадкування за законом, право власності на 13/150 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 46 кв.м, житловою площею 34 кв.м., що належав його батьку ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням часток спадкоємців на нерухоме майно недієздатний ОСОБА_2 1995 року народження, має право на 13/25 часток житлового будинку та на 1/10 частку земельної ділянки площею 0,0117 га з кадастровим номер 32224100300:01:017:0001, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
До такого висновку суд дійшов на підставі того, що обов`язкову частку мають неповнолітні і недієздатні спадкоємці. 
Тобто ОСОБА_2 , 1995 року народження -недієздатний, ОСОБА_4 - неповнолітня спадкоємець за заповітом, ОСОБА_2 2018 року народження -неповнолітній син народжений після смерті спадкодавця через півроку.
У разі поділу будинку, спадкова частка на всіх спадкоємців становить 13/25 частин.
У разі поділу з урахуванням ОСОБА_2 2018 року народження -неповнолітній син народжений після смерті спадкодавця через півроку (походження від спадкодавця оскаржується), частки спадкоємців становлять:
13/25=52/100 часток будинку (спадкова маса будинку)
Кожному по часток спадкової маси.
Обов`язкова частка у спадщині за законом недієздатного ОСОБА_2 , 1995 року народження становить: 78/150 часток будинку загальна спадкова маса будинку; кожному по 1/3 частини від спадкової маси.
Обов`язкова частка у спадщині за законом недієздатного ОСОБА_2 , 1995 року народження становить: 78/150 : 3: 2 (половина від частки, що він мав би наслідувати за законом) що дорівнює частці: 13/150 частки спірного будинку.
Розподіл часток при спадкуванні земельної ділянки, спадкова маса загальної якої дорівнює 1/10 частку земельної ділянки площею 0,0117 га з кадастровим номер 32224100300:01:017:0001, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належної померлій ОСОБА_7 , спадкоємцем якої за законом на частку був її син ОСОБА_8 , котрий спадщину, що залишилася після смерті матері фактично прийняв, але юридично не оформив своїх спадкових прав, розподіляється наступним чином:
1/10=10/100 часток земельної ділянки; Обов`язкова частка у спадщині за законом недієздатного ОСОБА_2 , 1995 року народження становить: 10/100 : 4 : 2 =1,25/100; з застосуванням округлення за математичними правилами 1/100 частки земельної ділянки площею 0,0117 га з кадастровим номер 32224100300:01:017:0001, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належної померлій ОСОБА_7 , спадкоємцем якої за законом на частку був її син ОСОБА_8 , котрий спадщину, що залишилася після смерті матері фактично прийняв, але юридично не оформив своїх спадкових прав.
З висновками, викладеними у оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року №475/97-BP, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. 
Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. 
Право приватної власності є непорушним.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Часом відкриття спадщини є день смерті особи. 
Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст.ст. 1216, 1218, 1220, 1221 ЦК України).
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). 
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України).
Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. 
Батько позивача набув права власності на вказаний вище житловий будинок до 01 січня 2004 року, тобто до дати набрання чинності ЦК України. 
Так, на дату побудови житлового будинку (1928 рік), питання набуття громадянами права власності та реєстрації будинків регулювалися «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», яка втратила чинність 13 грудня 1995 року, та «Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР», затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, яка втратила чинність 07 липня 1994 року. 
За змістом п.1 Розділу І Інструкції від 31 січня 1966 року реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих.
З урахуванням того, що обов`язкова реєстрація (інвентаризація) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ могла здійснюватися виконавчими комітетами місцевих рад, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дозвіл Боярської районної ради на будівництво об`єкту нерухомого майна - на 13/250 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , підтверджує належність будинку ОСОБА_7 і ОСОБА_6 за відповідними правовстановлюючими документами.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
В силу положень ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини чи подачі до нотаріальної контори або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. 
Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. 
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений ст. 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.
Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (ст. 6 СК України, ст. 31 ЦК України).
Неповнолітньою вважається фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років ( ст. 6 СК України, ст. 32 ЦК України).
Непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку, або особи з інвалідністю І, ІІ, ІІІ груп, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону, незалежно від того, чи призначена їм пенсія.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 лютого 2014 року в справі №1-1/2014 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому ч. 1 ст. 1241 ЦК України, ґрунтується на положеннях ч. 3 ст. 75 СК України, який відносить до категорії «непрацездатні» осіб з інвалідністю I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». 
Згідно з ч. 3 ст. 75 СК України непрацездатними вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані особами з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.
Відповідно до ст. 69 ЗУ «Про нотаріат», п.п. 5.5 п. 5 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, нотаріус в обов`язковому порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Статтею 1266 ЦК України передбачений процес спадкування за правом представлення, а саме: внуки спадкують ту частину спадщини, яка б належала за законом їхнім матерям, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Згідно ст.ст. 328, 1216 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Спадкування є однією з підстав виникнення права власності.
Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Відповідно до ст. 67 ЗУ «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а згідно ст. 16 ЦК України засобом захисту свого права є визнання права.
Відсутність державної реєстрації права власності на спірне майно не позбавляє позивача, як спадкоємця права на це спадкове майно.
В силу ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу її прийняття.
Відповідно до вимог ст.68 ЗУ «Про нотаріат» та п.4.15, п.4.18 Розділу ІІ Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, свідоцтво про право на спадщину не може бути видано у разі відсутності у спадкодавця правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
За таких обставин спадкове право позивача може бути реалізовано лише в судовому порядку.
В силу ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 
У разі відсутності заповіту, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, а також не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Вимогами ч.4 ст.1268 ЦК України визначено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
В силу ст.1259, ст.1261 ЦК спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги.
Для визначення розміру обов`язкової частки у спадщині важливим є визначення кола осіб, які б могли спадкувати за законом у разі відсутності заповіту, та визначення складу майна, з якого складається спадщина.
При визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що ч. 1 ст. 1241 ЦК України встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом.
Спочатку нотаріусом визначається дійсна вартість спадкового майна як заповідана, так і не заповідана, з урахуванням усіх спадкоємців за законом, які були б закликані до спадкування (у тому числі спадкоємців за правом представлення на частку їх рідних, які б мали бути спадкоємцями за законом, але померли до часу відкриття спадщини).
Якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов`язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов`язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. 
Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов`язкової частки у спадщині, обов`язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна.
При визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. 
До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі).
Обов`язкова частка - це мінімум того, що може дістати малолітній, неповнолітній чи непрацездатний спадкоємець першої черги (за винятком зменшення її за рішенням суду). 
Тому на спадкоємця, який одержав саме цю частку, не може бути покладений заповідальний відказ, він не може бути зобов`язаний вчинити певну дію, спрямовану на досягнення суспільно-корисної мети, щодо цієї частки не може бути встановлений сервітут.
Визначивши розмір обов`язкової частки, нотаріус видає спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, свідоцтво про право на спадщину за законом, а спадкоємцеві за заповітом - свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
Для встановлення всієї спадкової маси в повному обсязі спадкоємець, який має право на обов`язкову частку, вправі звернутись до нотаріуса із заявою про вжиття заходів до охорони спадкового майна.
В мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №369/220/20 зазначено, що на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи з шестимісячного віку, поширюються правові наслідки визнання особи недієздатною, у тому числі і правила прийняття спадщини.
Виходячи із правила, передбаченого ч. 4 ст. 1268 ЦК України, недієздатний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 на 7/100 часток будинку
На особу, яка прийняла спадщину, не поширюються положення ч. 3 ст. 1272 ЦК України.
Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. 
Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. 
Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених ст. ст. 335, 376, 392 цього Кодексу.
Відповідно до п. 4 ст. 1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину.
Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 
Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. 
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. 
Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.
Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. 
Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. 
Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку.
Згідно ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.
Відповідно до ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність особи припиняється у момент її смерті.
Згідно із ч.1 ст.1266 ЦК України внуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Факт того, що особа за життя не оформив свого права на спадкове майно після смерті матері, не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у його спадкоємців, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину це позбавляє права на спадщину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року у справі №350/1850/17).
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У відповідності зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За приписами ч. 4 ст. 1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч.ч. 2-4 ст.1273 цього Кодексу.
За змістом ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право спадкування почергово. 
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.
Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її.
Як передбачено ст. 1267 ЦК України, право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Відповідно до ст.1262 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. 
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Як видно з представлених доказів, домоволодіння, яке складається з житлового будинку та побудови, інші особи на володіння та користування даним житловим будинком на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність житлового будинку для проживання ніким не оспорюється.
В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.344, ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).
Відповідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» згідно до ст.1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності.
Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Главою 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, встановлено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках передбачених Законом. 
Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 зазначеного Закону. 
Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження.
Отже, оформлення спадкових прав з видачею свідоцтва про право на спадщину здійснюють нотаріуси.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року у зв`язку з військової агресією Російської Федерації проти України на території України введено воєнний стан, який продовжується і на теперішній час.
24 лютого 2022 року у зв`язку з широкомасштабною військовою агресією російської федерації проти України, на території України введено воєнний стан, який і досі триває, що безумовно позначилось на тривалості розгляду в умовах воєнного стану.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду висловленою в постанові від 17 жовтня 2018 у справі №681/203/17-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. 
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. 
Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. 
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. 
Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. 
Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Вказана правова позиція підтримана і в постановах Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі №185/777/17, у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №756/9379/15-ц.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 вересня 2021 року у справі №227/3750/19, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
Таким чином, обов`язковою підставою для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є наявність реальних та достатніх перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №182/8267/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №643/20546/14-ц, від 13 травня 2022 року у справі №552/4460/20, від 19 травня 2022 року у справі №6365/1853/18, від 25 травня 2022 року у справі №298/1618/19, від 08 грудня 2022 року у справі №518/164.20, від 26 січня 2024 року у справі №731/90/22, суди розглядають спори з приводу захисту спадкових прав у разі їх порушення, оспорення чи/та невизнання (частина перша статті 4 ЦПК України) або в разі оскарження особою відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (статті 49, 50 Закону України «Про нотаріат»). 
Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. 
За наявності умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. 
Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена, це може бути підставою для відмови у позові.
Згідно відповіді Боярської державної нотаріальної контори від 15 вересня 2022 року ОСОБА_5 відмовлено у вчинені нотаріальної дії реєстрації обов`язкової частки спадщини у праві власності за недієздатним сином ОСОБА_2 1995 року народження, тобто є реальна перешкода в оформленні права власності.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. 
При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.
Натомість, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а відтак не впливають на законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. 
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. 
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).
Враховуючи ст. 28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. 
Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. 
Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. 
При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. 
Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. 
В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. 
Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». 
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. 
Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). 
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_3 надано наступні документи: копію договору №Б/Н/22/2 від 07 березня 2023 року (укладеного між ОСОБА_5 та адвокатом Шаповал О.В.); копію платіжної інструкції №2.548404905.1 від 26 лютого 2026 року на суму 9370 грн.
Разом з тим, договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом, акт виконаних робіт (наданих послуг) та/або розрахунок наданих послуг адвокатом з їх детальним описом, які б містили фактичний обсяг витраченого часу на конкретні процесуальні дії та/або процесуальні документи на окремих стадіях в апеляційній інстанції та їхня вартість (гонорар адвоката), а також загальна вартість всіх отриманих клієнтом за цим договором наданих адвокатом послуг (ціна договору), позивачем до суду надано не було.
Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для компенсації позивачу здійснених ним витрат на правничу допомогу, оскільки понесені позивачем витрати в суді апеляційної інстанції не підтверджені належними та допустимими доказами, а саме: не надано доказів виконання адвокатом робіт та їх обсягу, не надано доказів на підтвердження понесення ним судових витрат під час розгляду даної справи.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині представництва інтересів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 вересня 2025 року залишити без змін.
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 30 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба