22.05.2026 
ЄУН 337/144/26
Провадження №2/337/721/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
22 травня 2026 року  Хортицький районний суд міста Запоріжжя в складі:
головуючого судді Сидорової М.В.
за участю секретаря Коваленко В.С.
позивачки ОСОБА_1 ,
представника позивачки ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,
ВСТАНОВИВ:
09.01.2026 позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_3 посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 03.05.2001 Хортицькою районною адміністрацією м. Запоріжжя, їй належала квартира АДРЕСА_1 .
У зв`язку із запровадженням в Україні єдиної державної інформаційної системи відомостей про права на нерухоме майно та їх обтяження, у позивачки виникла необхідність внесення відомостей про квартиру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З цією метою вона звернулася до ЦНАПу Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради, надавши технічний паспорт та копію вищезазначеного свідоцтва про право власності. У ЦНАПі їй повідомили, що згідно з Реєстром прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі Договору дарування №2850, посвідченого 30.08.2007 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тарасовою А.П. і саме він, як власник, може подати заву про внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Позивачка зазначає, що відповідач ОСОБА_3 є її сином. У 2007 році вони дійсно відвідували нотаріуса з метою посвідчення заповіту. Про те, що замість заповіту було укладено договір дарування належної їй квартири, вона не знала. Фактичного передання та прийняття квартири відповідачем не відбулося. З 2007 року по теперішній час позивачка продовжує безперервно мешкати у вказаній квартирі. Договори з постачальниками комунальних послуг на відповідача не переоформлювалися, вона самостійно сплачує всі рахунки. Відповідач жодних витрат на утримання майна не несе, у квартирі ніколи не проживав і не має наміру в ній проживати. Оригінал технічного паспорта на квартиру, який вона вважала основним правовстановлюючим документом, весь час перебував у неї.
Спірна квартира є єдиним житлом позивачки, іншого нерухомого майна вона не має, тому реального наміру дарувати її не мала. При підписанні документів у 2007 році вона через похилий вік помилялася щодо правової природи правочину, вважаючи, що складає заповіт, за яким квартира перейде до сина лише після її смерті. Позивачка є самотньою особою похилого віку, інших близьких родичів не має, отримує невелику пенсію. 
Крім того, з 2014 року вони з відповідачем майже припинили спілкування. Під час останньої телефонної розмови у березні 2022 року відповідач висловив підтримку політиці президента РФ та окупації України, у зв`язку з чим позивачка повністю припинила з ним будь-які стосунки. 
Вважає, що договір дарування вчинено нею під впливом помилки, що є підставою для визнання його недійсним та поновлення її прав віласності.
Просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між нею та відповідачем 30.08.2007, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тарасовою А.П., зареєстрований у реєстрі за р №2850, та поновити право власності позивачки на вказану квартиру.
Ухвалою суду від 12.01.2026 за даним позовом відкрито загальне позовне провадження і призначено підготовче судове засідання. Також, цією ухвалою суду було задоволено клопотання позивачки про витребування доказів та витребувано з Запорізького обласного нотаріального архіву належним чином засвідчені копії договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 30.08.2007 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Тарасовою А.П., зареєстрованому у реєстрі за р №2850, та свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 03.05.2001 Хортицькою районною адміністрацією м. Запоріжжя, на підставі якого посвідчено Договір дарування.
26.01.2026 до суду з Запорізького обласного нотаріального архіву надійшла витребувана інформація та докази.
Ухвалою суду від 09.02.2026 підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду по суті.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник – адвокат Земцова В.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, які викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити. Позивачка додатково пояснила, що її син – відповідач ОСОБА_3 з 1988 року постійно проживає у м. Норильськ РФ. Вона тривалий час проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 . Проживає сама, іншої рідні не має. У 2001 році вона самостійно приватизувала цю квартиру, а у 2007 році до неї приїхав відповідач та вони вирішили відвідати нотаріуса з метою складання нею заповіту на випадок смерті, за яким цю квартиру вона заповідала сину. При цьому вона ніколи не мала наміру дарувати свою квартиру сину, оскільки іншого житла, крім цієї квартири, не має, а подарувавши квартиру, вона б позбавила себе житла. Син більше до неї не приїздив, спілкувались вони рідко, а після початку війни взагалі припинили спілкування. Вкінці 2025 року їй порадили зареєструвати свою квартиру в державному реєстрі нерухомості. До моменту звернення до ЦНАПу, з метою внесення відомостей про квартиру до Держреєстру, вона не була обізнана про підписання нею саме договору дарування, оскільки метою візиту її до нотаріуса у 2007 року вона вважала складання заповіту, за яким квартира мала дістатися сину лише після її смерті. Зазначила, що договір дарування укладено внаслідок помилки, оскільки внаслідок похилого віку та стану здоров`я мало місце неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.
Представник позивачки – адвокат Земцова В.О. додатково наголосила на відсутності фактупередачі-приймання дарунку. Позивачка як до укладення договору, так і після нього й дотепер проживає в зазначеній квартирі та самостійно оплачує житлово-комунальні послуги. Відповідач одразу після укладення договору виїхав до РФ, будь-яких витрат на утримання спірного нерухомого майна не ніс і не несе, з 2007 року в квартирі ніколи не проживав та не має наміру в ній оселятися. Крім того, відповідач є військовослужбовцем збройних сил РФ та підтримує політичний режим держави-агресора, у зв`язку з чим після повномасштабного вторгнення РФ в Україну сторони припинили будь-яке спілкування. Спірна квартира є єдиним житлом позивачки, у якому вона постійно мешкає, у зв`язку з чим вона не мала реального наміру її дарувати.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не прибув за невідомими причинами, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, зокрема через оголошення про виклик на веб-сайті судової влади України. Відзиву на позов або зустрічного позову не подав.Заяв та клопотань про відкладення судового засідання або проведення судового розгляду у його відсутність від відповідача не надходило.
Суд, зі згоди позивача, вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку.
Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 03.05.2001 Хортицькою районною адміністрацією м. Запоріжжя на підставі розпорядження № 1222 від 03.05.2001, та була зареєстрована в ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 06.06.2001 у реєстровій книзі № 188 за № 34579.
30.08.2007 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тарасовою А.П. посвідчено договір дарування квартири (реєстровий № 2850), згідно з яким «Даруватель» ОСОБА_1 подарувала, а «Обдарований» ОСОБА_3 (громадянин РФ, мешканець м. Норильськ Краснодарського краю, Російська Федерація) прийняв у дар зазначену квартиру. 
Відповідно до умов цього договору, право власності у обдарованого на квартиру виникає з моменту її прийняття (передачі обдарованому цього договору дарування та ключів від квартири).
Право власності відповідача на вказану квартиру було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.09.2007. 
Родинні зв`язки сторін (мати та син) підтверджуються копією свідоцтва про народження відповідача. 
Згідно з наданими квитанціями за період 2018–2023 років, особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг (управління будинком, водопостачання, теплова енергія) за вказаною адресою відкриті на ім`я ОСОБА_1 , яка й була платником наданих житлово-комунальних послуг.
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні показала, що є сусідкою позивачки понад 50 років. ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 сама, самостійно оплачує комунальні послуги. Її син понад 20 років тому виїхав до РФ, і свідок його більше не бачила. Приблизно півроку тому вони спілкувалися з позивачкою про необхідність реєстрації нерухомого майна в Держреєстрі, після чого ОСОБА_1 пішла до ЦНАПу для оформлення квартири в державному реєстрі, але що далі сталось не знає. 
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердила, що проживає в одному під`їзді з позивачкою з 1976 року. ОСОБА_1 мешкає сама, її син понад 20 років живе в РФ. Кому належить квартира, в якій мешкає позивачка, не знає. Позивачка ділилася з нею намірами зареєструвати квартиру, в якій мешкає, в державному реєстрі власності. 
Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно зі ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.2,3 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Згідно з ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч.1,4 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.
При цьому, договір є правочином. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ст.203 вказаного Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позов ОСОБА_1 законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Так, суд враховує, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
У даній справі ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, вказуючи, що вона діяла під впливом помилки, оскільки помилилась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення, так як мала на меті скласти заповіт.
Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18), зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.
Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.
Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України: від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, та постановах Верховного Суду: від 16 січня 2019 року справа № 461/4980/17 (провадження № 61-44057св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 462/1992/15-ц (провадження № 61-21435св18),від 20 березня 2019 року справа № 758/463/15-ц, (провадження № 61-48695св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19), від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61-45189св18), від 18 грудня 2020 року у справі № 541/2898/16 (провадження № 61-12478св20) та інших.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд, оцінивши обставини справи, надані докази, вважає, що позивачка ОСОБА_1 та її представник довели суду належними та допустимими доказами, що договір дарування квартири від 30.08.2007 був укладений позивачкою під впливом помилки.
Так, позивачка ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору вже була особою похилого віку та пенсіонеркою. Вона проживала у спірній квартирі одна. Натомість відповідач, який є її сином і єдиним родичем, як на момент укладення договору дарування, так і на час розгляду справи, є громадянином РФ, у спірній квартирі він ніколи не проживав, а після укладення договору виїхав до РФ і більше в Україну не повертався.
Укладаючи оспорюваний договір, позивачка помилялася щодо правової природи правочину, а також прав та обов`язків, які мали виникнути між сторонами. Вона була переконана, що складає заповіт.
Враховуючи, що спірна квартира є єдиним житлом позивачки, яке вона безоплатно відчужила за оспорюваним договором без будь-яких умов майнового чи немайнового характеру; зважаючи на факт її подальшого проживання у цій квартирі (без укладення договору оренди чи іншого правочину на право користування) та продовження самостійної оплати комунальних послуг, що свідчить про відсутність фактичної передачі дарунка обдарованому; а також з огляду на відсутність будь-яких доказів з боку відповідача, які б підтверджували його намір використовувати це житло для проживання, суд дійшов висновку, що позов про визнання договору дарування недійсним є обґрунтованим і доведеним, оскільки дарувальник помилився щодо правової природи правочину, що має істотне значення.
При цьому суд враховує, що сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом їх суті не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.
З огляду на це, суд вважає, що до правовідносин сторін слід застосувати ч. 1 ст. 229 ЦК України, яка передбачає правові наслідки правочину, вчиненого під впливом помилки.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивачка довела, що під час укладення договору діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що складає заповіт, за умовами якого розпоряджається майном на випадок своєї смерті, тобто помилилася щодо правової природи правочину.
Таким чином позов в частині визнання договору дарування квартири недісним слід задовольнити.
Щодо позовної вимоги в частині поновлення права власності позивачки на спірну квартиру, суд зазначає таке.
Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
З метою повного, вичерпного та ефективного захисту порушених прав позивачки, яка є літньою особою, продовжує постійно проживати у квартирі та не мала реального наміру позбавлятися свого єдиного житла, а також задля уникнення неоднозначного тлумачення судового рішення органами державної реєстрації під час його виконання, суд вважає за необхідне задовольнити похідну вимогу про поновлення права власності позивачки на вказане нерухоме майно. Задоволення цієї вимоги є логічним наслідком визнання правочину недійсним та забезпечує остаточне вирішення спору між сторонами.
Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 76–81, 89, 141, 258, 259, 263–265, 268, 280–284 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 30 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тарасовою А.П. та зареєстрований у реєстрі за № 2850.
Поновити право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Інформація про сторін:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя  М.В.Сидорова