ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2966/26 Справа № 202/14997/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Недобитюк Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:     головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В.,  Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщення
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 22 травня 2025 року, - 

В С Т А Н О В И В:

24 грудня 2024 року до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з позовом до Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 . Позивачі, кожний окремо, у своєму позові заявили одну вимогу: визнати за ними «право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ». ОСОБА_1 просив визнати право користування зазначеною квартирою з 02.11.2006 року, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – з 08.04.2004 року. Позовна заява обґрунтована тим, що позивачі вселилися у зазначене житло з дозволу ОСОБА_4 , якому квартира була надана згідно ордеру. Метою визнання за позивачами права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , є їх намір приватизувати зазначену квартиру, тобто набути право власності на неї. З метою вирішення питання приватизації позивачі звернулися до Дніпровської міської ради, проте отримали відмову. З огляду на зазначене останні подали позов (а.с. 1-3).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 22 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , про визнання права користування житловим приміщення – відмовлено (а.с.188-190).

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулась із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального права, заявляє вимогу про скасування рішення суду та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги позивачів. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачі вселилися та були зареєстровані у спірному житлі ще до прийняття в 2006 році житлового будинку Дніпропетровською міською радою до комунальної власності від ЗАТ «Дніпропетровська будівельна компанія «Містобудівник». Тобто на момент прийняття будинку до комунальної власності відповідачі вже понад двох років проживали та були зареєстровані у спірній квартирі. Законність вселення та реєстрації місця проживання позивачів у цій квартирі протягом майже двадцяти років ніким не оспорювалося, їх право на проживання в цьому житлі ніким не заперечувалося, в тому числі як основним квартиронаймачем ОСОБА_4 і його родичами, так і попереднім власником житла. Жодні особи своїх прав на це майно не заявляли. Прийнявши будинок до комунальної власності у 2006 році, міська рада до теперішнього часу також не мала жодних претензій щодо проживання позивачів у цьому житлі (а.с. 198-202).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та у матеріалах справи наявні: копія свідоцтва про одруження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 , копія Ордеру на житлове приміщення № 90 серії 01, відповідно до якого спірна квартира виділена «ВВВ МВСУ … Печерською ДА м. Києва від 14.08.2000» ОСОБА_7 та членам його родини: ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_9 (донька), ОСОБА_10 (донька); копія паспорта ОСОБА_11 серії НОМЕР_1 з відміткою про реєстрацію у спірній квартирі та зняття з реєстрації. Копія містить підпис та штамп: «з оригіналом згідно ОСОБА_12 »; копія довідки № 1547 від 2010 року про реєстрацію ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у спірній квартирі; копія довідки № 1647 від 01.10.2015, з якої через некоректність її складання не можливо достеменно встановити хто саме ( ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) зареєстроний чи знятий з реєстрації у спірному житлі; копія довідки № 927 від 10.03.2017, виданої ОСОБА_2 і членам сім`ї ( ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ) про реєстрацію у спірній квартирі. Вбачається, що довідка № 927 від 10.03.2017 та попередня довідка № 1647 від 01.10.2015 підписані одними й тими ж особами та складені тим же почерком; копія Довідки № 4881 від 13.08.2024 про склад сім`ї, відповідно до даних, зазначених в Електронній картотеці. У зазначеній довідці міститься інформація про осіб, зареєстрованих у спірній квартирі, а саме: ОСОБА_2 з 08.04.2004, ОСОБА_1 – з 02.11.2006, ОСОБА_3 – 01.04.2010, ОСОБА_4 – у графі «родинні стосунки» значиться - «Наймач», «26.09.1956 Незареєстрований власник»; копія технічного паспорту на спірну квартиру, замовником якого є ОСОБА_1 ; копія листа від 04.11.2024 № 3/16-5521 «Про розгляд заяви», відповідно до якого ОСОБА_14 повідомлено, що Департамент житлового господарства ДМР не має правових підстав для підготовки проекту рішення про зміну умов договору найму. А також наголошується на відсутності документів, що підтверджують родинні стосунки ОСОБА_15 та позивачів, та відсутності інформації про місце перебування сім`ї ОСОБА_16 (у тому числі дружини та дочок); копія листа № 10/5-876 з інформацією про реєстрацію позивачів у спірному житлі: ОСОБА_2 з 08.04.2004, ОСОБА_1 – з 02.11.2006, ОСОБА_3 – 01.04.2010; копії актів від 01.11.2024 про фактичне проживання позивачів за підписом голови ОСББ і печаткою ОСББ «Миру 2 А»; копія акту звіряння взаємних розрахунків за період: 01.01.2024 -22.11.2024 ОСББ «Миру 2А»; копія листа № 7907 «ДМБТІ» ДМР, відповідно до якого будинок АДРЕСА_2 зареєстрований за КВ ЖРЕП Індустріального району; копії паспортів та ІНН позивачів.
Оригінали зазначених документів позивачами та адвокатом на огляд суду не надавалися.
У судовому засіданні були допитані у якості свідків сусіди: ОСОБА_17 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_18 ( АДРЕСА_4 ).
Зазначені особи підтвердили обставину проживання позивачів за адресою: АДРЕСА_5 , проте не надали інформацію про підстави вселення у спірне житло та чітко не вказали з якого року позивачі займають житло, лише вказали, що позивачі мешкають у квартирі багато років. Також свідки не володіють інформацією про сім`ю первісного наймача спірної квартири.
У ході судового розгляду встановлено, що позивачі не мали підстав для вселення у житло за адресою: АДРЕСА_5 . Свідчення адвоката позивачів про згоду первісного наймача ОСОБА_15 / ОСОБА_11 на вселення позивачів у спірне житло не підтверджені доказами.
Представник відповідача Дніпровської міської ради Григоренко А.В. через канцелярію суду надала заяву від 22.04.2025 та «Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта», відповідно до якої фізична особа ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з 18.05.2011 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, стаття 15 ЦК України, передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом статті 9 ЖК України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) (частина перша статті 5 ЖК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 58 ЖК України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Змістом статті 65 ЖК України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічні правові висновки викладено, зокрема, у змісті постанов Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановивши характер спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачами факту їх вселення у спірне житло за згодою первісного наймача ОСОБА_15 . 

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, така згода не підтверджена доказами. Крім того, оригінали зазначених документів позивачами та адвокатом на огляд суду не надавалися. Допитані у якості свідків сусіди: ОСОБА_17 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_18 ( АДРЕСА_4 ) не надали інформацію про підстави вселення у спірне житло та чітко не вказали з якого року позивачі займають житло, лише вказали, що позивачі мешкають у квартирі багато років. Також свідки не володіють інформацією про сім`ю первісного наймача спірної квартири.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що оскільки ОСОБА_4 не брав участі у судових засіданнях як у суді першої інстанції, так і у суді апеляційної інстанції, а наявні у матеріалах справи заява за підписом « ОСОБА_19 » від 14.02.2025 року (а.с. 126) оформлена у простій письмовій формі, нотаріально не засвідчена, та надісланий до суду апеляційної інстанції відзив ОСОБА_19 не дають суду об`єктивної можливості пересвідчитися у справжній волі ОСОБА_4 та авторстві зазначеної заяви та відзиві.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на той факт, що позивачі не проявляли особистої зацікавленості у розгляді справи (з матеріалами справи не знайомилися, заяви, клопотання не подавали, оригінали доказів на огляд суду не надали, не виявили бажання надати свідчення у судовому засідання). 

Доводи апеляційної скарги з приводу наявності у власності ОСОБА_1 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6 , про яке зазначено у рішенні Індустріального районного суду міста Дніпра від 22.05.2025 року по справі № 202/14997/24, не спростовують висновків суду першої інстанцій, а зводяться до незгоди позивача з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. 

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2  – залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 22 травня 2025 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2026 року.

Судді: