ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/1511/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївської окружної прокуратури
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2024 року, суддя в І інстанції Алексєєв А.П., повний текст якого складено 24.01.2024, в м. Миколаєві
у справі №915/1511/23
за позовом: Приватного підприємства "Добробут Н" (нова назва – Приватне підприємство “Промгруп Електронікс”)
до відповідача: Державного підприємства "Племрепродуктор "Степове"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Фонду державного майна України
про стягнення 267 431,95 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватним підприємством “Добробут Н” (нова назва – Приватне підприємство “Промгруп Електронікс”) пред`явлено до Державного підприємства “Племрепродуктор “Степове” позов про стягнення грошових коштів у сумі 267 431,95 грн, з яких: 200 000,00 грн – основний борг; 27 897,70 грн – інфляційні витрати; 39 534,25 грн – 15% річних.
Позов обгрунтований тим, що 18.10.2021 року між позивачем та відповідачем був укладений договір №б/н про надання поворотної фінансової допомоги. Позивач на виконання умов договору надав відповідачу грошові кошти у вигляді поворотної фінансової допомоги у розмірі 200000,00 грн. шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідача. Поворотна фінансова допомога надана відповідачу в строк до 01.06.2022 року. Всупереч умов договору, відповідачем не було повернуто позивачу грошові кошти у встановлений договором строк. 
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2024 у справі №915/1511/23 позов задоволено. Стягнуто з Державного Підприємства "Племрепродуктор "Степове" на користь Приватного Підприємства "Добробут Н" грошові кошти у загальній сумі 267 431,95 грн, із якої: 200 000 грн - основний борг; 39 534,25 грн - 15% річних; 27 897,70 грн інфляційні втрати, а також судовий збір, який сплачений за подачу позовної заяви у сумі 3209,18 грн.
Суд встановив, що відповідно до умов договору відповідач зобов`язаний був повернути поворотну фінансову допомогу до 01.06.2022, однак свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим за ним обліковується заборгованість у розмірі 200000,00 грн, доказів погашення якої не надано, що свідчить про обґрунтованість вимог позивача в цій частині; також, враховуючи приписи ст. 625 ЦК України та умови договору щодо нарахування 15% річних, суд перевірив розрахунки позивача та визнав їх правильними, дійшовши висновку про правомірність стягнення 15% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Миколаївської окружної прокуратури, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2024 у справі №915/1511/23 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Приватного підприємства “Добробут Н” відмовити.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги прокурор посилається на те, що укладений між сторонами договір позики є нікчемним правочином, оскільки з 2018 року по даний час, єдиний майновий комплекс ДП “Степове” перебуває у процедурі приватизації, в той час як Фондом (уповноваженим органом приватизації) не надавалась згода на укладання цього правочину.
До Південно-західного апеляційного господарського суду від Фонду державного майна України надійшли письмові пояснення по справі, в яких Фонд просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства “Добробут Н” відмовити в повному обсязі.
Третя особа вказала, що договір про надання поворотної фінансової допомоги є нікчемним правочином в розумінні ст. ст. 215, 216 ЦК України, оскільки з 2018 року по даний час, єдиний майновий комплекс ДП “Степове” перебуває у процедурі приватизації, в той час як Фондом (уповноваженим органом приватизації) не надавалась згода на укладання цього правочину. Фонд вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення, а саме щодо стягнення суми заборгованості за вказаним договором та штрафних санкцій. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Миколаївської окружної прокуратури на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2024 у справі №915/1511/23; розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
В подальшому ухвалою від 23.03.2026 у справі №915/1511/23 залучено до участі у справі №915/1511/23 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача – Фонд державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9; код ЄДРПОУ: 00032945).
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18.10.2021 року між позивачем (кредитор) та відповідачем (боржник) був укладений договір про надання поворотної фінансової допомоги №б/н, за умовами якого в порядку на умовах визначених договором, позивач зобов`язується надати відповідачу грошові кошти у вигляді поворотної фінансової допомоги у розмірі передбаченому в п. 2.1 цього договору, а відповідач зобов`язується повернути надану поворотну фінансову допомогу у встановлені цим договором строк (термін) в порядку та на умовах, передбачених даним договором; поворотна фінансова допомога надається відповідачу для поповнення його оборотних коштів (п. 1.1 договору).
Відповідно до п. 2.1 договору поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України у розмірі 200000 грн., що на момент укладення договору складає суму еквівалентну 7597,24 доларів США визначену відповідно до курсу 2632,50 гривень за 100 доларів США встановленого на рівні міжбанківського валютного курсу продажу іноземної валюти до гривні, який розміщений за адресою на вуб-сторінці https://minfin.com.ua/currency/mb/.
Згідно п. 2.2 договору позивач надає фінансову допомогу відповідачу шляхом перерахування грошових коштів на банківський (поточний/розрахунковий) рахунок відповідача зазначений в договорі.
Відповідно до п. 2.2 договору кредитор надає фінансову допомогу боржнику шляхом перерахування грошових коштів на банківський (поточний/розрахунковий) рахунок боржника, зазначений в договорі.
Перерахування коштів фінансової допомоги кредитором боржнику може здійснюватись, як одним платежем, так і кількома платежами (частинами), загальна сума яких не повинна перевищувати суми фінансової допомоги, зазначеної в п. 2.1 дана договору. Підставою для перерахування є договір.
Підтвердженням факту надання кредитором фінансової допомоги боржнику є платіжні доручення про перерахування фінансової допомоги на банківський (поточний/розрахунковий) рахунок боржника, зазначений в договорі. Поворотна фінансова допомога вважається наданою кредитором боржнику з моменту перерахування коштів на банківський (поточний/розрахунковий) рахунок боржника. 
Відповідно до п. 2.3 договору поворотна фінансова допомога надається в користування відповідачу до 01 червня 2022 року. Відповідач зобов`язується повернути всю суму отриманої поворотної допомоги в розмірі визначеному відповідно до п. 2.1 договору не пізніше 01 червня 2022 року.
Пунктом 2.5 договору передбачено, що поворотна фінансова допомога використовується для потреб відповідача відповідно до визначених ним цілей його діяльності.
Відповідно до п. 3.1 договору відповідач зобов`язаний повернути суму поворотної фінансової допомоги в розмірі визначеному відповідно до п. 2.1 договору не пізніше терміну (дати) повернення поворотної фінансової допомоги, яка визначена в п. 2.3 цього договору.
Відповідно до п. 3.4 договору боржник зобов`язаний здійснити повернення грошових коштів поворотної фінансової допомоги в розмірі визначеному відповідно до п. 2.1 договору шляхом перерахування на банківський (поточний/розрахунковий) рахунок боржника зазначений в договорі. 
Відповідно до п. 3.5 договору поворотна фінансова допомога вважається повернутою з моменту надходження коштів в розмірі, визначеному відповідно до п. 2.1 договору, на банківський (поточний/розрахунковий) рахунок божника зазначений в договорі, що підтверджує відповідна виписка з банку. 
Відповідно до п. 5.1 договору в разі порушення боржником (строку) терміну повернення всієї або частини коштів поворотної фінансової допомоги, боржник зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми. Неустойка за договором є штрафною. Нарахування пені здійснюється до моменту повернення всієї суми поворотної фінансової допомоги.
Відповідно до п. 5.2 договору в разі порушення боржником (строку) терміну повернення всієї або частини коштів поворотної фінансової допомоги більш ніж на один місяць, боржник зобов`язаний сплатити на користь кредитора додатково штраф в розмірі 10 (десяти) відсотків від простроченої суми. 
Відповідно до п. 5.3 договору також, в разі порушення боржником (строку) терміну повернення всієї або частини коштів поворотної фінансової допомоги з урахуванням вимог частини 2 стаття 625 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний сплатити кредитору 15 (п`ятнадцять) процентів річних від простроченої суми.
Відповідно до 6.1 договору цей договір набуває чинності з моменту укладення даного договору та діє до повного виконання зобов`язань боржником.
Відповідно до п. 6.2 договору закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору. 
Відповідно до п. 6.10 договору сторони дійшли згоди, що строк позовної давності за цим договором в тому числі до вимог щодо нарахування та стягнення всіх штрафних санкцій (штраф, пеня, неустойка) з урахуванням вимог ст. 259 Цивільного кодексу України збільшується і встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років. 
Відповідно до п. 6.11 договору сторони з урахуванням дії ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України дійшли згоди, що строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через 30 (тридцять) років від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Договір підписаний сторонами та скріплений печатками сторін. 
18.10.2021 року позивачем на рахунок відповідача було перераховано грошові кошти у сумі 200000,00 грн., відповідно до платіжного доручення № 01 від 18.10.2021 року.
Відповідач у відзиві визнав факт перерахування позивачем 200000,00 грн. Також підтвердив, що сума грошових коштів позивачу повернута не була.
У зв`язку з неповерненням ДП «Племрепродуктор «Степове» коштів за договором у строк до 01.06.2022, ПП «Добробут Н» звернулось до суду з відповідним позовом на підставі ст. ст. 530 , 549 , 610 , 625 , 1046 ЦК України, який судом задоволено.
Щодо права прокурора на звернення з апеляційною скаргою, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
За умовами частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України "Про прокуратуру", фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, зокрема, звертаючись до суду з відповідними скаргами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Водночас суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого відбулося звернення прокурора в інтересах держави, та іншою стороною не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Отже, прокурор, звертаючись з апеляційною скаргою, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідною скаргою у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання апеляційної скарги, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання скарги або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту, а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України "Про передачу єдиних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Фонду державного майна" №1365-р від 24.12.2019 до сфери управління Фонду державного майна України передано, зокрема, Державне підприємство "Племрепродуктор "Степове", яке виступає відповідачем у даній справі.
В силу статті 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності – здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Суб`єктом управління об`єктами державної власності є, зокрема, Фонд державного майна України (стаття 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності").
Статтею 1 Закону України "Про Фонд державного майна України" визначено, що Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.
За умовами статті 5 Закону України "Про Фонд державного майна України" Фонд державного майна України, зокрема, здійснює повноваження власника державного майна, у тому числі корпоративних прав, у процесі приватизації та контролює діяльність підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.
З огляду на викладене, саме Фонд державного майна України виступає органом державної влади, до компетенції якого віднесені повноваження у спірних правовідносинах щодо стягнення коштів з підприємства, що перебуває у процесі приватизації, та який зобов`язаний вживати заходи з метою захисту інтересів держави, які, за твердженням прокурора, є порушеними у зв`язку з ухваленням оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.
Так, Миколаївською окружною прокуратурою, керуючись ст. 23 Закону України» скеровано запит від 12.11.2025 № 7266ВИХ-25 до Фонду державного майна з інформацією про виявлене можливе порушення та витребовування відомостей щодо надання згоди державному підприємству на укладення спірного правочину. 
Листами від 18.11.2025 № 10-72-1-28623 та від 25.11.2025 № 10-72-1-29073 Фондом державного майна України поінформовано окружну прокуратуру про те, що Фонд не надавав згоди на укладення спірного правочину. Водночас, у зв`язку з воєнним станом у Фонду обмежені можливості щодо сплати судового збору тому заходи щодо оскарження оспорюваного рішення фондом вживатися не будуть. 
В порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури повідомив Фонд державного майна України про підготовку та намір прокурора звернутися до Південно-західного апеляційного господарського суду в інтересах держави в особі вказаного Фонду з апеляційною скаргою.
Водночас Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що Фонд державного майна України, не зважаючи на наявність відповідних повноважень, достеменно знаючи про існування рішення щодо стягнення коштів з підприємства, яке перебуває у процесі приватизації та сфері управління Фонду державного майна України, принаймні, після відповідного повідомлення прокурора, не вчинив жодних дій для захисту інтересів держави шляхом апеляційного оскарження зазначеного судового рішення, про що свідчить відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження вжиття ним таких заходів реагування, натомість Фонд державного майна України прямо зазначив про те, що не збирається самостійно звертатися до суду з апеляційною скаргою, у зв`язку з чим висловив прокурору прохання розглянути можливість вжиття відповідних заходів прокурорського реагування шляхом апеляційного оскарження судового рішення.
З огляду на викладене, беручи до уваги невжиття компетентним органом – Фондом державного майна України протягом розумного строку після того, як йому достеменно стало відомо про можливе порушення інтересів держави, жодних заходів для захисту цих інтересів, зокрема, незвернення останнім самостійно до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, яка б відповідала вимогам процесуального законодавства та забезпечувала б захист інтересів держави, колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та, як наслідок, звернення до суду з даною апеляційною скаргою, що за встановлених у справі обставин відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. 
Додані до апеляційної скарги матеріали листування між Миколаївською окружною прокуратурою та Фондом державного майна України підтверджують дотримання прокурором передбаченого Законом України "Про прокуратуру" порядку звернення до суду з апеляційною скаргою в інтересах держави, зокрема, вимог частини четвертої статті 23 вказаного Закону.
Щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.
В силу частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що укладений між сторонами договір №4 від 14.12.2021 за своєю правовою природою є договором позики.
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України унормовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 Цивільного кодексу України).
Підпунктом 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що фінансова допомога – фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі. Поворотна фінансова допомога – сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.
Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Водночас колегією суддів встановлено, що на виконання вимог наказу Фонду державного майна України від 27.03.2018 №447 (з урахуванням змін, внесених наказом Фонду державного майна України від 18.05.2018) наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області від 15.06.2018 №186-п вирішено, зокрема, приватизувати єдиний майновий комплекс Державного підприємства "Племрепродуктор "Степове" шляхом продажу на аукціоні з умовами.
Крім того, як зазначалося вище, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України "Про передачу єдиних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Фонду державного майна" №1365-р від 24.12.2019 до сфери управління Фонду державного майна України передано, зокрема, Державне підприємство "Племрепродуктор "Степове".
Докази завершення процедури приватизації єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Племрепродуктор "Степове" у матеріалах справи відсутні.
Тобто, починаючи з 2018 року і по теперішній час, єдиний майновий комплекс Державного підприємства "Племрепродуктор "Степове" перебуває у процедурі приватизації.
Суд апеляційної інстанції вбачає, що про вказані обставини триваючого процесу приватизації єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Племрепродуктор "Степове" повідомляв сам відповідач у відзиві на позову заяву, між тим даний факт безпідставно залишився поза увагою Господарського суду Миколаївської області під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим регулює Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
У частині першій статті 1 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" визначено, що:
-єдиний майновий комплекс державного або комунального підприємства, його структурного підрозділу – усі види майна, призначені для діяльності підприємства, його структурного підрозділу, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировина, продукція, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, включаючи права на земельні ділянки;
-органи приватизації – Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, органи приватизації територіальних громад;
-приватизація державного або комунального майна – платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями;
-припинення приватизації – рішення органу приватизації про припинення вчинення будь-яких дій, спрямованих на приватизацію (продаж) об`єкта приватизації.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим становлять єдину систему державних органів приватизації. Державні органи приватизації здійснюють державну політику у сфері приватизації та діють на підставі Закону України "Про Фонд державного майна України", цього Закону, інших актів законодавства.
Частиною другою статті 7 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" передбачено основні повноваження, які здійснюють державні органи приватизації у межах своєї компетенції, зокрема: затверджують переліки об`єктів, що підлягають приватизації; приймають рішення про приватизацію об`єктів державної власності у випадках, установлених законодавством; здійснюють повноваження власника державного майна, у тому числі корпоративних прав, у процесі приватизації; здійснюють управління об`єктами державної власності, зокрема державними підприємствами та корпоративними правами держави у статутних капіталах господарських товариств, щодо яких прийнято рішення про приватизацію та затверджено план розміщення акцій товариств, утворених у процесі перетворення (у тому числі шляхом корпоратизації) державних підприємств, що належать до сфери управління Фонду державного майна України, а також товариств, утворених за участю Фонду державного майна України; здійснюють захист майнових прав державних підприємств, а також корпоративних прав держави на території України, що належать до сфери управління Фонду державного майна України; державні органи приватизації здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом, іншими актами законодавства.
Згідно зі статтею 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
За умовами частин другої, третьої статті 326 Цивільного кодексу України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Отже, враховуючи також приписи Закону України "Про Фонд державного майна України" та Закону України "Про управління об`єктами державної власності", Фонд державного майна України здійснює повноваження власника державного майна – єдиного майнового комплексу Державного підприємства "Племрепродуктор "Степове" та здійснює управління ним.
В силу частини четвертої статті 12 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" з дня прийняття рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства або пакета акцій (частки) господарського товариства і до переходу права власності до покупця або припинення приватизації об`єкта приватизації відповідно до частини шостої цієї статті без згоди органів приватизації такі підприємства (товариства), їх уповноважені органи управління, зокрема, не мають права щодо укладення кредитних договорів, договорів позики, надання та отримання фінансової допомоги, правочинів та/або господарських зобов`язань щодо відступлення права вимоги та/або зарахування зустрічних однорідних вимог, факторингу, правочинів та/або господарських зобов`язань, предметом яких є переведення боргу. Якщо дії, передбачені частиною четвертою цієї статті, вчиняються без попереднього погодження органом приватизації та з покупцем (у період з дати підписання договору купівлі-продажу до переходу права власності до покупця), такий правочин є недійсним. Зазначені обмеження діють до завершення приватизації об`єкта.
Державне підприємство, яке перебуває у сфері управління уповноваженого органу державної влади, не є самостійним власником закріпленого за ним майна, а здійснює лише господарське відання таким майном у межах, визначених законом та уповноваженим органом управління. Укладення правочинів, які можуть вплинути на майновий стан підприємства або зменшити вартість об`єкта державної власності, повинно здійснюватися з дотриманням встановлених законом процедур погодження з органом управління державним майном.
З моменту прийняття рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу державного підприємства змінюється правовий режим такого майна, оскільки воно фактично готується до відчуження у власність приватних осіб. За таких обставин будь-які правочини, які можуть призвести до збільшення боргового навантаження підприємства або зменшення вартості його активів, повинні оцінюватися з точки зору їх відповідності інтересам держави як власника майна та цілям приватизації.
Державне підприємство, здійснюючи господарську діяльність, не може діяти всупереч інтересам держави як власника майна. Тому укладення правочинів, які створюють нові боргові зобов`язання підприємства без відома та погодження органу управління, фактично перекладає ризики господарської діяльності підприємства на державу, що суперечить принципам належного управління державною власністю та цілям приватизації.
Укладення державним підприємством правочинів, які формують нові грошові зобов`язання без погодження з уповноваженим органом управління державним майном у період приватизації, створює ризик зменшення вартості об`єкта приватизації та, відповідно, завдає шкоди майновим інтересам держави. Саме запобігання таким наслідкам і становить зміст публічного інтересу, на захист якого спрямоване представництво прокурора у даній справі.
Оскільки, рішення Господарського суду Миколаївської області у даній справі, безумовно зачіпає законні права держави в особі органу приватизації – Фонду державного майна України, тому господарський суд мав залучити такий державний орган до участі у справі в якості третьої особи, що не було виконано судом першої інстанції, та вказане процесуальне порушення було усунуто судом апеляційної інстанції.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази надання Фондом державного майна України (його регіональними відділеннями) попереднього погодження на укладення Державним підприємством "Племрепродуктор "Степове" з позивачем договору.
Згідно з положеннями частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Тобто нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, у термінах "нікчемний", "є недійсним". Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.
Правочин є нікчемним з моменту його вчинення (ab initio) незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін чи волі будь-якої іншої особи автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх.
Крім того, нікчемний правочин не породжує правових наслідків, притаманних правочинам цього виду, тобто не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого і сторони не досягнуть бажаного результату внаслідок вчинення нікчемного правочину. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто.
Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio - "на підставі своєї посади"), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанови Верховного Суду від 08.02.2023 у справі №359/12165/14-ц, від 31.05.2023 у справі №635/5911/18 тощо).
При цьому наслідки нікчемності правочину наступають для сторін також у силу вимог закону і суд може їх застосувати з власної ініціативи, що врегульовано частиною п`ятою статті 216 Цивільного кодексу України.
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц).
Враховуючи вищевикладене, з огляду на укладення договору без попереднього погодження органом приватизації, тобто всупереч вимогам частини четвертої статті 12 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", які безпосередньо встановлюють недійсність такого договору, тобто вказують на його нікчемність (недійсність, прямо встановлену законом) і при цьому закон не вимагає визнання такого правочину недійсним, апеляційний господарський суд дійшов висновку про нікчемність зазначеного правочину, на підставі якого позивачем заявлена до стягнення заборгованість в межах даної справи, з моменту його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює задоволення позову у цій справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У даному випадку, суд першої інстанції не з`ясував в повному обсязі обставини, що мають значення для справи, крім того, наявне неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно витрати позивача на сплату судового збору за подачу позовної заяви покладаються на позивача.
В свою чергу витрати апелянта на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги також покладаються на позивача. 
Керуючись статтями 269-271, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтереси держави в особі Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2024 у справі №915/1511/23 - задовольнити.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2024 у справі №915/1511/23 - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову - відмовити.
Витрати по сплаті з судового збору за подачу позовної заяви покласти на позивача.
Стягнути з Приватного підприємства «Промгруп Електронікс» (стара назва - Приватне підприємство «Добробут Н») (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9, код ЄДРПОУ 37239110) на користь Миколаївської обласної прокуратури (54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, буд. 28, код ЄДРПОУ 02910048) судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 4813,76 грн.
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі статтями 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя А.І. Ярош

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська