ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/21531/25 пров. № А/857/1710/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Гудима Л.Я., Заверухи О.Б., 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року (головуюча суддя: Желік О.М., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -
встановив:
ОСОБА_1 , 28.10.2025 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати дії відповідача незаконними та протиправними, які полягають у порушенні вимог Закону України «Про звернення громадян» щодо не розгляду, не вирішення та ненадання відповіді на заяву «про проведення службового розслідування за фактами порушень службової дисципліни працівником ТУ ДБР у м. Києві ОСОБА_2 » від 31.08.2025;
- зобов`язати відповідача розглянути, вирішити та надати відповідь на заяву про проведення службового розслідування за фактами порушень службової дисципліни працівником ТУ ДБР у м. Києві ОСОБА_2 » від 31.08.2025 у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» члену ВГО «Журналісти проти корупції» ОСОБА_1 .
Обґрунтовує позов тим, що 31.08.2025 на офіційну електронну пошту Територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві, скеровано заяву про проведення службового розслідування за фактами порушень службової дисципліни працівником ТУ ДБР у м. Києві ОСОБА_2 , в якій просив призначити службове розслідування за фактами, викладеними у зверненні, доручивши його проведення відповідному підрозділу внутрішнього контролю. За наслідком проведення службового розслідування призначити Дисциплінарну комісію для складання висновку про наявність або відсутність в діях ОСОБА_2 , працівника ТУ ДБР у м. Києві, дисциплінарного проступку та встановлення підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності. Вказав, що листом від 30.09.2025 надійшов лист Державного бюро розслідувань, в якому повідомлено, що Управління внутрішнього контролю ДБР розглядає питання про проведення службового розслідування. Позивач, вважаючи дії відповідача щодо не розгляду, не вирішення та ненадання відповіді на його заяву незаконними та протиправними, звернувся до суду із цим позовом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та за наслідками апеляційного перегляду:
- визнати дії відповідача незаконним та протиправним щодо порушень вимог Закону України «Про звернення громадян» при розгляді заяви ВСП001/31/08/25 від 31.08.2025
- зобов`язати відповідача надати копію наказу про призначення та копію висновку про проведення службового розслідування за наслідком розгляду заяви від 31.08.2025.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.
Відповідач, 18.02.2026 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив таку відхилити.
Позивач, 04.03.2026 подав відповідь на відзив, в якому просив відхилити заперечення відповідача та задовольнити апеляційну скаргу.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких мотивів.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вирішуючи цей спір, не встановлено у діях відповідача ознак протиправності чи ознак протиправної бездіяльності при розгляді заяви позивача від 31.08.2025.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі положень Закону України «Про звернення громадян», звернувся до ТУ ДБР у м. Києві із заявою від 31.08.2025 № ВСП001/31/08/25 про проведення службового розслідування за фактами порушень службової дисципліни старшим слідчим ТУ ДБР у м. Києві ОСОБА_2 , який, за твердженнями заявника, подав неправдиве повідомлення про вчинення громадянином ОСОБА_3 кримінальних правопорушень. 
Наведені у заяві від 31.08.2025 обставини, на думку ОСОБА_1 , свідчать про порушення ОСОБА_2 вимог Правил професійної етики працівників ДБР, затверджених наказом ДБР від 16.01.2021 № 30, що відповідно до положень статті 25 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» є підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності. 
Позивач просив директора ТУ ДБР у м. Києві призначити службове розслідування за фактами, викладеними у зверненні, доручивши його проведення відповідному підрозділу внутрішнього контролю; за наслідком проведення службового розслідування призначити дисциплінарну комісію для складання висновку про наявність або відсутність в діях працівника ТУ ДБР у м. Києві дисциплінарного проступку для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.
Листом ТУ ДБР у м. Києві від 17.09.2025 № 40321-25/к/11-04-19416/25 заяву ОСОБА_1 переслано за належністю для розгляду та надання відповіді по суті до Державного бюро розслідувань.
Вважаючи дії відповідача, які полягають у порушенні вимог Закону України «Про звернення громадян» щодо не розгляду, не вирішення та ненадання відповіді на заяву «про проведення службового розслідування за фактами порушень службової дисципліни працівником ТУ ДБР у м. Києві ОСОБА_2 » від 31.08.2025, незаконними та протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі Закон № 393/96-ВР) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 393/96-ВР, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За змістом ст. 3 Закону № 393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 7 Закону № 393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки (ч. 2 ст. 15 Закону № 393/96-ВР).
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення (ч. 3 ст. 15 Закону № 393/96-ВР).
Частиною 1 ст. 20 Закону № 393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Системний аналіз наведених вище правових норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що усі громадяни України мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, які зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Разом із тим, якщо питання, порушені в одержаному зверненні, не входять до повноважень відповідного органу, він в термін не більше п`яти днів пересилає за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.
Отже, ч. 3 ст. 7 Закону № 393/96-ВР прямо передбачено необхідність пересилання звернення за належністю відповідному органу чи посадовій особі у разі, якщо порушені у зверненні питання не входять до повноважень суб`єкта відповідного уповноваженого органу.
Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/255/20 та постанові Верховного Суду від 14 травня 2026 року у справі № 420/34391/23.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі положень Закону України «Про звернення громадян», звернувся до ТУ ДБР у м. Києві із заявою від 31.08.2025 № ВСП001/31/08/25 про проведення службового розслідування за фактами порушень службової дисципліни старшим слідчим ТУ ДБР у м. Києві Ящуком Т.М., який, на думку позивача подав неправдиве повідомлення про вчинення громадянином ОСОБА_3 кримінальних правопорушень. 
Позивач просив директора ТУ ДБР у м. Києві призначити службове розслідування за фактами, викладеними у зверненні, доручивши його проведення відповідному підрозділу внутрішнього контролю; за наслідком проведення службового розслідування призначити дисциплінарну комісію для складання висновку про наявність або відсутність в діях працівника ТУ ДБР у м. Києві дисциплінарного проступку для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.
Тобто, зі змісту заяви від 31.08.2025, ОСОБА_1 фактично порушив перед ТУ ДБР у м. Києві два питання: 
- про призначення службового розслідування відносно працівника ТУ ДБР у м. Києві; 
- про призначення дисциплінарної комісії для складання висновку про наявність або відсутність в діях працівника ТУ ДБР у м. Києві.
З цього приводу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що частиною 2 статті 24 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 № 794-VIII встановлено, що зібрання доказів за фактом дисциплінарного проступку, визначення винуватців порушень для подальшого дисциплінарного провадження здійснюється підрозділом внутрішнього контролю ДБР. 
При цьому підстави та порядок проведення службового розслідування (перевірки) стосовно працівників ДБР та прийняття рішень, а також компетенцію структурних підрозділів, посадових та інших осіб при його проведені деталізовано в Інструкції від 14.01.2020 № 9.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4 розділу ІІІ Інструкції від 14.01.2020 № 9 у разі встановлення Управлінням внутрішнього контролю ДБР підстав, за наявності яких може бути проведене службове розслідування, відповідна доповідна (або рапорт) скеровується Директору ДБР для прийняття рішення. Рішення про проведення службового розслідування оформлюється наказом ДБР. Наказ про проведення службового розслідування під його особистий підпис доводиться працівнику ДБР або відповідному керівнику структурного підрозділу ДБР чи його територіального управління, стосовно яких проводиться службове розслідування.
Службове розслідування щодо працівників ДБР проводиться підрозділом внутрішнього контролю ДБР. Керівник Управління внутрішнього контролю ДБР контролює хід службового розслідування і, у разі потреби, дає обов`язкові для виконання доручення особам, які уповноважені на проведення службового розслідування. Залучення до проведення службового розслідування безпосередніх керівників або підлеглих особи, стосовно якої його призначено, а також інших осіб, що можуть бути зацікавлені у результатах відповідного розслідування, не допускається (пункти 1, 2, 4 розділу ІV Інструкції № 9).
За результатами службового розслідування складається висновок службового розслідування, що підписується особами, які його проводили. Такий висновок затверджується керівником Управління внутрішнього контролю ДБР. Висновок за результатами службового розслідування подається на розгляд і затвердження керівнику Управління внутрішнього контролю ДБР разом з усіма матеріалами розслідування, у тому числі письмовими зауваженнями, запереченнями і клопотаннями особи, щодо якої воно проводилось. Висновок з матеріалами службового розслідування належать до службової інформації, доступ до якої обмежується згідно із чинним законодавством. Після затвердження висновку Управління внутрішнього контролю ДБР у п`ятиденний строк передає до Дисциплінарної комісії ДБР усі зібрані матеріали (пункти 1, 6, 7, 8 розділу VІІІ Інструкції № 9).
Згідно із статтею 25 Закону № 794-VIII розгляд питань про застосування дисциплінарних стягнень до працівників ДБР здійснюється Дисциплінарною комісією ДБР, яка утворюється у складі п`яти осіб. До складу Дисциплінарної комісії входять три особи, визначені Радою громадського контролю при ДБР. Склад та положення про Дисциплінарну комісію ДБР затверджуються Директором ДБР.
Дисциплінарна комісія ДБР на підставі службового розслідування, що проводиться підрозділом внутрішнього контролю, складає висновок про наявність чи відсутність у діях працівника ДБР дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності дисциплінарного стягнення. з визначенням рекомендованого виду дисциплінарного стягнення.
На підставі рішення Дисциплінарної комісії ДБР стягнення на працівника центрального апарату ДБР накладає Директор ДБР; на працівника територіального управління – директор відповідного територіального управління ДБР.
Аналіз наведених вище норм, надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що вирішення питання про призначення службового розслідування та призначення дисциплінарної комісії не входить повноваження ТУ ДБР у м. Києві, а належить до компетенції підрозділу внутрішнього контролю ДБР. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що листом ТУ ДБР у м. Києві від 17.09.2025 № 40321-25/к/11-04-19416/25 заяву ОСОБА_1 № ВСП001/31/08/25 від 31.08.2025, на виконання вимог ч. 2 ст. 24 Закону № 794-VIII, передано керівнику Управління внутрішнього контролю ДБР Богдану Чобітку.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скерування відповідачем керівнику Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань звернення позивача від 31.08.2025 відповідає приписам ч. 3 ст. 7 Закону № 393/96-ВР, оскільки порушені у зверненні питання позивача не входять до повноважень ТУ ДБР у м. Києві.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 7 Закону № 393/96-ВР, у випадку якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.
Так, суд апеляційної інстанції зауважує, що заяву № ВСП001/31/08/25 ОСОБА_1 подав до ТУ ДБР у м. Києві на електронну адресу відповідача - 31.08.2025 (а. с. 43).
Вказана заява зареєстрована у ТУ ДБР у м. Києві за вх. № 40321-25/к від 01.09.205.
Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що лист ТУ ДБР у м. Києві № 40321-25/к/11-04-19416/25, про передачу керівнику Управління внутрішнього контролю ДБР Богдану Чобітку заяви ОСОБА_1 . ВСП001/31/08/25 від 31.08.2025, датований - 17.09.2025.
Отже, при розгляді заяви ОСОБА_1 № ВСП001/31/08/25 від 31.08.2025, відповідач допустив порушення вимог ч. 3 ст. 7 Закону № 393/96-ВР в частині пересилання в термін не більше 5 днів за належністю відповідному органу заяви позивача, розгляд якої не входив до компетенції відповідача.
Крім цього, необхідно звернути увагу, що в порушення вимог ч. 3 ст. 7 Закону № 393/96-ВР, відповідач не повідомив позивача про те, що порушенні ним питання у заяві № ВСП001/31/08/25 від 31.08.2025 не належать до компетенції відповідача, оскільки належних та допустимих доказів такого повідомлення до матеріалів справи не подано.
Натомість, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції про таке надіслання за належністю повідомлено позивача листом від 22.09.2025 № 40321-25/к/11-04-19822/25 за адресою «а/с № 5, м Київ, 03190», оскільки витяг з реєстру листів на відправу № 9 за вересень 2025 року (а. с. 44 зворот) не підтверджує таке відправлення, так як на ньому відсутні будь які відмітки операторів поштового зв`язку про відправку такого листа.
Крім цього, отримання листа від 22.09.2025 № 40321-25/к/11-04-19822/25 категорично заперечує позивач.
Також, необхідно зазначити те, що позивач у заяві № ВСП001/31/08/25 від 31.08.2025 просив відповідача про наслідки розгляду звернення та прийняте рішення повідомити письмово на електронну пошту, яка вказана у цій заяві - «pero.org.ua.gmail.com», однак належних та допустимих доказів такого повідомлення до матеріалів справи не подано.
Отже, незважаючи на те, що предметом спору у цій справі є не питання компетенції ТУ ДБР у м. Києві щодо притягнення їхнього працівника до дисциплінарної відповідальності, а лише питання належного виконання відповідачем обов`язку щодо розгляду звернення позивача та дотримання вимог законодавства, що регулює порядок розгляду звернень. Вирішення цього спору передбачає з`ясування, чи вчинив відповідач усі необхідні дії, спрямовані на належний розгляд звернення позивача, у тому числі щодо його передачі за належністю, а також чи було забезпечено інформування позивача про результати розгляду поданої заяви у встановленому законом порядку.
Однак, суд першої інстанції лише обмежився аналізом повноважень ТУ ДБР щодо притягнення їхнього працівника до дисципліарної відповідльності, фактично не надавши належної правової оцінки доводам позивача щодо неналежного розгляду його звернення, в частині строків передачі його заяви за належністю та ненадання відповіді за результатами такого розгляду.
Таким чином, суд першої інстанції погодившись з твердженнями відповідача, що у його діях відсутні ознаки протиправності при розгляді заяви позивача від 31.08.2025, дійшов помилкового висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини та вимоги ч. 2 ст. 9 КАС України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач при розгляді зави позивача від 31.08.2025 правомірно скерував керівнику Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань звернення позивача від 31.08.2025, однак відповідач допустив порушення вимог ч. 3 ст. 7 Закону № 393/96-ВР в частині пересилання в термін не більше 5 днів за належністю відповідному органу заяви позивача, розгляд якої не входив до компетенції відповідача та в порушення вимог ч. 3 ст. 7 Закону № 393/96-ВР, відповідач не повідомив позивача про те, що порушенні ним питання у заяві № ВСП001/31/08/25 від 31.08.2025 не належать до компетенції відповідача, а тому позов необхідно задовольнити частково.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде:
визнати протиправними дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, які полягають у порушення вимог Закону України «Про звернення громадян» щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 31.08.2025 № ВСП001/31/08/25 «про проведення службового розслідування за фактами порушень службової дисципліни працівником ТУ ДБР у м. Києві ОСОБА_2 »;
зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, розглянути та надати відповідь ОСОБА_1 на його заяву від 31.08.2025 № ВСП001/31/08/25 «про проведення службового розслідування за фактами порушень службової дисципліни працівником ТУ ДБР у м. Києві ОСОБА_2 » у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян», з урахуванням висновків викладених в цій постанові.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нової постанови про часткове задоволення позову.
Частиною 6 ст. 139 КАС України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).
Отже, враховуючи вимоги ст. 139 КАС України та те, що позов задоволено частково і позивач при поданні позовної зави та апеляційної скарги сплачував судовий збір, а тому необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача половину сплаченого ним судового збору в розмірі 1514 грн.
Керуючись ст. ст. 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року у справі № 380/21531/25 скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, які полягають у порушенні вимог Закону України «Про звернення громадян» щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 31.08.2025 № ВСП001/31/08/25 «про проведення службового розслідування за фактами порушень службової дисципліни працівником ТУ ДБР у м. Києві ОСОБА_2 ».
Зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, розглянути та надати відповідь ОСОБА_1 на його заяву від 31.08.2025 № ВСП001/31/08/25 «про проведення службового розслідування за фактами порушень службової дисципліни працівником ТУ ДБР у м. Києві ОСОБА_2 », у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян», з урахуванням висновків викладених в цій постанові.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві (код ЄДРПОУ - 42332040) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1514 грн (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. Б. Заверуха