ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року 	Луцьк	Справа № 165/1643/23 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Дмитрука В.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – голови комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Волинській області Плескун Неоніли Павлівни про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся у порядку цивільного судочинства до Нововолинського міського суду Волинської області з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач), третя особа - голова комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області Плескун Н.П., та просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ № 93-к від 13.04.2023 про звільнення з посади начальника відділу профілактики страхових випадків - страхового експерта з охорони праці Нововолинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України);
- поновити в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області на посаді начальника відділу профілактики страхових випадків - страхового експерта з охорони праці Нововолинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області;
- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом №93-к від 13.04.2023 позивача було звільнено з посади з 18.04.2023 у зв?язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗПП України. Вказує, що 19.01.2023 йому було вручено попередження про звільнення з займаної посади, з яким він був ознайомлений. Вважає своє звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки були всі правові підстави для переведення його в штат працівників Пенсійного фонду. Зазначає, що всупереч статті 49-2 КЗпП України, відповідач не запропонував йому вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, яку він може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Вважає, що відсутність у Законі України «Про державну службу» норм, які б давали право на переведення працівника, який не був державним службовцем, на посаду державної служби у випадку реорганізації юридичної особи не вказує на відсутність такого права працівника.
Представник відповідача у поданому відзиві зазначила, що 01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 №2620-IX «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким Закон України від 23.09.1999 №1105- XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» викладено в новій редакції. Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 (в редакції Закону №2620-IX, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Таким чином, законодавцем прийнято рішення про припинення ФСС України, а тому як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації ФСС України. 
Звільнення позивача відбулося у зв?язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КзпП України. Відповідно до частини шостої статті 36 КзпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Отже, рішення про припинення трудового договору з працівником на підстав пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у випадку реорганізації юридичної особи без скорочення чисельності або штату працівників суперечить вимогам, встановленим частиною шостою статті 36 КзпП України.
Законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі. Зважаючи на вищевикладене та законність прийнятого наказу №93-к від 13.04.2023, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. 
Представник позивача у відповіді на відзив не погодилась з аргументами відповідача, наведеними у відзиві та просила позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 25.09.2023, яке залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16.01.2024, у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.02.2025 заяву ОСОБА_1 про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено. Справу №165/1643/23 передано для продовження розгляду до Волинського окружного адміністративного суду.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду Валюха В.М. від 17.03.2025 відкрито провадження у справі та її розгляд призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 у відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2026, яким головуючим суддею для розгляду адміністративної справи №165/1643/23 було визначено суддю Дмитрука В.В., справу прийнято до провадження.
У поданому до суду відзиві від 01.04.2026 представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову з посиланням на те, що переведення працівників ФСС України на посади державної служби у Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечить Закону № 889-VIII. Зазначене підтверджується листом Міністерства економіки України від 13.01.2023 №4706-05/1622-03. 
В силу положень пунктів 1 і 2 частини першої статті 41 Закону № 889-VIII без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. 
З огляду на вказане, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації.
07.04.2026 надійшла відповідь на відзив від позивача, в якій він вказує на те, що факт відсутності спеціального нормативного регулювання (спеціального механізму переведення працівників ФС України), як зазначає відповідач, не створює заборони на вчинення тих чи інших дій, а лише вказує на необхідність застосуванню норм загального законодавства.
09.01.2026 та 15.05.2026 надійшли клопотання від позивача про вжиття невідкладних заходів щодо розгляду справи у найкоротший строк.
Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких мотивів та підстав.
Судом встановлено, що з 12.04.2010 по 31.07.2017 ОСОБА_1 обіймав посаду заступника начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Нововолинськ.
У зв`язку з реорганізацією Фонду соціального страхування України з 01.08.2017 був прийнятий на посаду заступника начальника Нововолинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області по переведенню, відповідно до наказу голови комісії з припинення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві професійних захворювань України у Волинській області від 31.07.2017 №142-к.
3 01.01.2018 працював на посаді начальника відділу профілактики страхових випадків - страхового експерта з охорони праціі Нововолинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області.
Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 (в редакції
Закону №2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступником є Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.
Головою комісії з реорганізації ФСС У країни у Волинській області Плескун Неонілою
16.01.2023 видано наказ №9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників відділень управління виконавчої дирекції, Фонду соціального страхування України у Волинській області», пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, відповідно до переліку з 18.04.2023.
19.01.2023 позивачу було вручено попередження про наступне звільнення займаної посади 18.04.2023.
13.04.2023 Голова комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області Плескун Н. видала наказ №93-к Про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника відділу профілактики страхових випадків страхового експерта з охорони праці Нововолинського відділення управління виконав-дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, у зв?язку скороченням чисельності та штату працівників, на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, про що було зроблено запис 18.04.2026 до трудової книжки позивача.
Позивач вважає, що наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області від 13.04.2023 №93-к про звільнення є протиправними та такими, що підлягає скасуванню, оскільки прийнятий з порушенням норм чинного законодавства, у зв`язку з чим звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає (пункт 1 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на працю як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 №2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 2620), яким Закон України від 23.09.1999 №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105) викладено в новій редакції.
Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 (в редакції Закону № 2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.
Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України ухвалено рішення про припинення ФСС України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації ФСС України.
Головою комісії з реорганізації ФСС України 16.01.2023 видано наказ №9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», пункт 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.
На виконання пункту 2 Розділу VII Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», на підставі наказу комісії з реорганізації ФСС України №9-ОД від 16.01.2023 «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», керуючись частиною 4 Цивільного кодексу України, статтями .49-2, 49-4 КЗпП України, статтею 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», головою комісії з реорганізації УВД ФССУ у Волинській області видано відповідний наказ «Про скорочення чисельності та штату працівників відділень».
Правові засади i гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної i творчої праці визначає КЗпП України.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у визначених випадках, зокрема, змін в організації виробництва i праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства a6o перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності a6o штату працівників (цієї статті).
Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.
Згідно з частиною 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті (зокрема у разі ліквідації, реорганізації), допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Також, статтею 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої i третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Відповідно до частини 1, 3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Верховний Суд в постанові від 05.10.2020 у справі №451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва i праці, скорочення чисельності a6o штату працівників, чи додержано власником a6o уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу a6o що власник, a6o уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Про наступне вивільнення ОСОБА_1 було попереджено більше, ніж за 2 місяці, тобто, у визначений законом строк.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що його було звільнено з посади у зв?язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Позивач вказував, що фактично скорочення чисельності чи штату працівників не відбувалося, а відбулася реорганізація установи шляхом приєднання до ГУ ПФУ у Волинській області, а тому трудовий договір повинен був продовжуватися шляхом переведення його на таку ж саму посаду до правонаступника його роботодавця.
Відповідно до частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) a6o ліквідації.
У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Частиною п`ятою цієї статті визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Згідно із частиною 3 статті 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд a6o орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії a6o ліквідатора та встановлюють порядок i строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» (далі- Постанова №1442), зокрема: утворено комісію з реорганізації ФСС України та комісію з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФСС України (далі управління ВД ФСС України), установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь ВД ФСС України на період до завершення ix реорганізації зобов`язано голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь ВД ФСС України у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом № 2620.
Наказом Голови комісії з реорганізації від 16.01.2023 №9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», скорочено увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції ФСС України та управлінь виконавчої дирекції ФСС України в областях та м. Києві з 18.04.2023.
Відповідно до пункту 1 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за №40/26485 (із змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 21.12.2022 №28-2, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 20.01.2023 за №124/39180) (далі - Положення №28-2), Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головне управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд).
Головні управління Фонду підпорядковуються Фонду та разом з управліннями Фонду в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями (далі - управління Фонду) утворюють систему територіальних органів Фонду.
Пунктом 12 Положення №28-2 визначено, що управління є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс та кошторис видатків, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.
Відповідно до підпункту 6 пункт 10 Положення №25-2 начальник Головного управління призначає на посади та звільняє з посад керівників самостійних структурних підрозділів головного управління Фонду, інших державних службовців та працівників головного управління Фонду, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо ix заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до підпункту 7 пункту 11 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280 (далі - Положення №280), Голова правління Пенсійного фонду України призначає на посади та звільняє з посад за погодженням з Міністром соціальної політики лише керівників та заступників керівників територіальних органів Пенсійного фонду України відповідно до законодавства про державну службу.
Таким чином, Пенсійний фонд України не є суб`єктом призначення державних службовців головних управлінь Фонду.
Суд також звертає увагу, що часткове правонаступництво, зокрема публічне правонаступництво, є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому.
Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі № 826/9815/18 виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними i можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. Суд наголосив, що такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.
Внаслідок передачі Пенсійному фонду України та його територіальним органам функцій Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та ix відділень з 01.01.2023 виникло публічне правонаступництво, тобто передання адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого внаслідок припинення виконання першим суб`єктом покладеної на нього функції. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права i обов`язки.
При цьому, повне (універсальне) правонаступництво передбачає перехід до правонаступника усіх прав i обов`язків (у тому числі майнових) того суб`єкта, якому вони належали раніше. Це має місце, зокрема, у разі припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення). Підстави для повного (універсального) правонаступництва виникають з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, що реорганізується.
Суд встановив, що ОСОБА_1 на момент звільнення працював на посаді начальника відділу профілактики страхових випадків – страхового експерта охорони праці Нововолинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області.
Згідно пункту 1 Положення №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується i координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1105 правовий статус, порядок утворення та діяльності уповноваженого органу управління визначаються відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
У період до перетворення Пенсійного фонду в неприбуткову самоврядну організацію відповідно до пункту 12 розділу XV Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) Пенсійний фонд функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону (крім норм, зазначених в абзаці шостому пункту 1 цього розділу) та Положення про Пенсійний фонд України.
Пенсійний фонд України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках (п.14 Положення №280).
Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1105 (у редакції з 01.01.2023) уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління), є Пенсійний фонд України.
Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду України визначаються, зокрема, Законом України №1058, Положенням №280.
Згідно із пунктом 12 розділу Прикінцеві положення Закону №1058 на працівників Пенсійного фонду та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду, поширюється дія Закону України "Про державну службу".
Отже, штат працівників апарату Пенсійного фонду України складають посади державної служби, умови призначення (переведення, звільнення) на які визначаються Законом України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" (далі- Закон №889).
Суд звертає увагу, що згідно з додатком 2 до постанови правління ФСС України від 18.11.2021 №35 «Про внесення змін до структури органів Фонду соціального страхування України та граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», гранична чисельність працівників ФСС України становила 4829 осіб. Посади працівників ФСС України на відміну від працівників Пенсійного фонду не належать до посад державної служби. На зазначених працівників поширюється законодавство про працю.
Обов`язок щодо застосування норм спеціального законодавства був неодноразово предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема, Верховний Суд в постанові від 29.03.2023 у справі №380/6745/21 зазначив, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон №889. Цим Законом визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави i суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч.3 ст.5 Закону № 889).
Відповідно до частин першої та другої статті 21 Закону №889 вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.
Прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях.
В силу положень пунктів 1 i 2 частини першої статті 41 Закону №889 без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну a6o нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби a6o суб`єкта призначення; на рівнозначну a6o нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення a6o керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та cy6єкта призначення a6o керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.
Поняття рівнозначна посада закріплено на законодавчому рівні та визначено у пункті 6 частині 1 статті 2 Закону №889, згідно якого, це посада державної служби, що належить до однієї під категорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.
Відповідно до статті 51 цього Закону № 889 посади державної служби з метою встановлення розмірів посадових окладів поділяються на такі групи оплати праці: до групи 1 належать посади керівників державних органів i прирівняні до них посади; до групи 2 належать посади перших заступників керівників державних органів i прирівняні до них посади; до групи 3 належать посади заступників керівників державних органів i прирівняні до них посади; до групи 4 належать посади керівників самостійних структурних підрозділів державних органів i прирівняні до них посади; до групи 5 належать посади заступників керівників самостійних структурних підрозділів державних органів i прирівняні до них посади; до групи 6 належать посади керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів державних органів, ix заступників i прирівняні до них посади; до групи 7 належать посади головних спеціалістів державних органів i прирівняні до них посади; до групи 8 належать посади провідних спеціалістів державних органів i прирівняні до них посади; до групи 9 належать посади спеціалістів державних органів i прирівняні до них посади.
Прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України під час затвердження схеми посадових окладів на посадах державної служби за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері трудових відносин, погодженим із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Отже, саме Закон №889 визначає поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.
Натомість, КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить.
Розмежування сфер застосування принципів та норм публічного i приватного права є одним із ключових принципів, який реалізовано шляхом регламентування Законом про державну службу усіх питань вступу, проходження та припинення державної служби (зокрема, оформлення прийняття на службу та звільнення, надання відпусток, встановлення соціальних гарантій тощо).
Необхідність розрізнення у законі проходження державної служби та звичайної трудової діяльності зумовлена тим, що державні службовці, виконуючи завдання i функцій держави, мають особливий статус, забезпечують права та свободи громадян, захист публічного інтересу.
Отже, чинним законодавством України не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в новоутвореному державному органі.
Відтак, виходячи з матеріалів справи та норм законодавства, суд вважає, що доводи позивача щодо порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗПІ У країни не заслуговують на увагу, оскільки всі посади управління ВД ФССУ у Волинській області підлягали скороченню, а переведення позивача на рівнозначну посаду в ГУ ПФУ у Волинській області було неможливим, оскільки вакантними були посади державної служби, на які діє особливий порядок їх зайняття, в той час як ОСОБА_1 обіймав посаду, на яку не поширювалося законодавство про державну службу.
За таких умов, переведення працівників ФСС України на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях суперечить Закону №889.
Суд також вважає хибним посилання позивача на можливість переведення його на рівнозначну посаду до ГУ ПФУ в Волинській області з огляду на приписи частини 5 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з таких підстав.
Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України від 12.05.2015 №389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість яких передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової карта встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких оси громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавстві встановленими щодо відповідних посад. Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.
Відповідно до абзацу 2 статті 7 Закону №389 після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.
Суд зазначає, що вказана норма передбачає саме призначення на посаду державної служби, яке, у відповідності до абзацу 2 статті 7 Закону №389 є строковим. Зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідуються (припиняються) на посади державної служби.
Разом з тим, матеріалами справи стверджується, що зважаючи, що Законом №2620 визначено реформування системи державного загальнообов`язкового соціального страхування у разі тимчасової втрати працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання з 01.01.2023 шляхом приєднання органів Фонду соціального страхування України до органів Пенсійного фонду України, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області систематично надсилалися листи із пропозиціями направлення резюме, прийняття участі працівниками управління та його відділень у доборі на вакантні посади в органах Пенсійного фонду України.
В матеріалах справи наявні докази повідомлення працівників, які підлягали звільненню у зв`язку із скороченням штату, про наявні в управлінні посади державної служби, які можуть бути зайняті у встановленому законом порядку через подання відповідних заяв та належних документів.
Зокрема, 20.12.2022 №0300.08-8/41855 начальником ГУ Пенсійного фонду України у Волинській області було направлено лист «Про добір персоналу» до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, в якому було висловлено прохання ознайомити усіх працівників установи про можливість проходження співбесіди в головному управлінні, оскільки воно проводить добір на зайняття вакантних посад державної служби в новостворені відділи.
Такий же лист було направлено і голові комісії з реорганізації ОСОБА_3 30.03.2023 із зазначенням переліку наявних посад та необхідних документів для призначення на відповідні посади державної служби осіб, що підлягають звільненню за скороченням штату.
Крім того, про наявні вакансії було проінформовано шляхом розміщення з 21.12.2022 відповідного змісту повідомлення про наявні вакансії на офіційному сайті Головного управління Пенсійного фонду.
Разом з тим, як видно зі змісту листа за №0300-08-9/12579 від 17.03.2023, а також листа від 01.05.2023 за №0300-08-8/21504, начальником ГУ ПФУ у Волинській області було особисто позивачу направлено на його адресу відповіді на звернення з роз`ясненням особливостей укладання трудового договору в умовах воєнного стану та порядку вступу на посади державної служби, а також переліку необхідних документів, які слід надати разом із заявою для зайняття відповідної посади, та списку наявних вакантних і тимчасових посад із зазначенням їх місця розташування.
Як слідує з матеріалів справи, він не вважав за потрібне і не скористався можливістю подати заяву з відповідними документами для призначення на вакантну посаду в ГУ ПФУ у Волинській області.
Таким чином, судом встановлено, що Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, не прийнявши ще на себе на день звільнення позивача прав та обов`язків як правонаступника Фонду, вже вживало заходів щодо працевлаштування позивача та інших працівників Фонду впродовж всього строку дії попереджень про наступне звільнення.
З огляду на наведене, твердження представника позивача щодо того, що позивачу, не пропонувалася робота в органах Пенсійного фонду України не відповідає дійсності та спростовується доказами. 
При цьому, варто звернути увагу, що жодним нормативно-правовим актом України не визначено процедури та форми щодо пропозиції роботи проте, такі пропозиції здійснювалися у спосіб, що гарантував доведення інформації до позивача.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування спірного наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу профілактики страхових випадків – страхового експерта охорони праці Нововолинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області та поновлення його на цій посаді.
Посилання позивача на відсутність законодавчих заборон на його переведення як працівника без проведення конкурсу у випадку реорганізації юридичної особи (працівники якої не є державними службовцями) на посаду державної служби до органу, приєднання якого здійснюється внаслідок реорганізації, притому що установа-правонаступник поряд зі своїми функціями, здійснює функції реорганізованої особи, суд вважає необґрунтованими, оскільки порядок призначення особи на державну службу законодавчо визначений і будь-яких виключень не містить.
Враховуючи наведене вище, суд вважає, що оскаржуваний позивачем наказ, винесений відповідачем, є правомірним, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Оскільки, основні позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому похідні вимоги є безпідставними, а саме щодо поновлення позивача на посаді, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статтею 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог, то відсутні підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України.
Керуючись статтями 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 260, 262, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Дмитрук