КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 359/9650/25 Головуючий у суді першої інстанції - Свояк Д.В.
Номер провадження № 22-ц/824/8584/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» на рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Свояка Д.В.,у місті Переяслав, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2025 року ТОВ ««УМ Факторинг» звернулось до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого просило стягнути з останнього на свою користь заборгованість за кредитним договором №1335479 від 28 лютого 2024 року у розмірі 20 000,00 грн; стягнути з відповідача понесені судові витрати пов`язані з розглядом справи, а саме судовий збір у розмірі 3 028,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 28 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №1335479, згідно з умовами якого відповідачка отримала кредит в сумі 2 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом.
Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачці грошові кошти в обсязі та у строк, визначеними умовами кредитного договору.
Відповідачка своїх обов`язків за угодою не виконала, у зв`язку з чим станом на дату подання позовної заяви заборгованість відповідачки перед позивачем становить 20 000 грн, а саме:
- заборгованість за тілом кредиту - 2 000,00 грн;
- заборгованість за відсотками - 18 000 грн;
18 грудня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «УМ Факторинг» укладено договір факторингу № 18/12/24, у відповідності до умов якого відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №1335479 від 28 лютого 2024 року, укладеним між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 ..
Враховуючи вищевикладене, позивач просив задовольнити позовні вимоги та стягнути заборгованість.
Рішенням Переяславського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2026 року позов ТОВ «УМ Факторинг» - залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ТОВ «УМ Факторинг»- Макєєв В.М.подав апеляційну скаргу в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів по справі, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції всупереч своїм обов`язкам, двічі безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування у АТ «Державний ощадний банк України» розширеної виписки по картковому рахунку відповідача як ключового доказу, що підтверджує факт переказу кредитних коштів вказуючи на неможливість самостійного отримання цього доказу тим, що відповідна інформація становить банківську таємницю. 
Вказує, що суд безпідставно відхилив лист від ТОВ «Пейтек», як доказ перерахунку коштів. 
Також зазначає, що вимога суду надати договір між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Пейтек» є неправомірною з огляду на те, що ТОВ «Пейтек» є ліцензованим надавачем платіжних послуг, що є загальновідомою інформацією. 
Суд апеляційної інстанції забезпечив право відповідача, в суді апеляційної інстанції подати відзив (заперечення) на апеляційну скаргу, направивши ухвалу Київського апеляційного суду від 26 березня 2026 року про відкриття апеляційного провадження, разом з апеляційною скаргою шляхом поштового направлення на адресу зазначену в позовній заяві та в апеляційній скарзі, яке повернулися до апеляційного суду із зазначенням причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою».
Таким чином, суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи апеляційним судом.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частини перша і друга статті 131 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою цією особою суду, вважається врученням судової повістки цій особі.
Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-233гс18 та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, провадження № 61-2583св20, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, провадження № 61-3782св21, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, провадження № 61-2876св21.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір №1335479 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort», який згідно з довідкою про ідентифікацію підписано одноразовим ідентифікатором «А215» 28.02.2024, о 09:48:29 позичальником ОСОБА_1 .
Сума кредиту складає: 2 000 грн. Тип кредиту - кредит (п. 1.2. договору).
Строк кредиту 360 днів (п. 1.3. договору). Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 20 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком №1 до цього договору (п. 1.4. договору).
Стандартна процентна ставка становить 2,5% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3. цього договору (п. 1.5.1. договору).
Знижена процентна ставка становить 0,01% в день та застосовується у випадку, якщо споживач, як учасник програми лояльності товариства, до 19.03.2024 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів (п. 1.5.2. договору).
Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом складає 163455,62% річних (п. 1.9.1. договору).
Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 20 000 грн. За стандартною процентною ставкою, з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 19 004 грн. (п. 1.8. договору).
У п. 2.1 договору зазначено, що кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача №5167-80ХХ-ХХХХ-8649.
У п. 2.4 договору передбачено, що кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно з п. 2.1 договору.
До позову додана копія довідки ТОВ «Пейтек» №20250708-1344 від 08.07.2025 сервісу онлайн платежів PayTech, в якій зазначено, що відповідно до укладеного між ТОВ «Селфі кредит» та ТОВ «Пейтек» договору про організацію переказу грошових коштів №03052022-1 від 03.05.2022, було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 28.02.2024 о 09:50:13 на суму 2000,00 грн, номер транзакції в системі в системі ТОВ «Пейтек» - 77dd9ad0-f920-4879-9d92-c4f4fbc845e4, номер транзакції в системі ТОВ «Селфі кредит» c4ed437f071bf11a7a6d549eeb33e48d, призначення платежу: зарахування на картку, маска картки № НОМЕР_1 .
Також, до позову додані копії графіку платежів, інформаційного повідомлення від споживача фінансових послуг, паспорта споживчого кредиту.
Як вбачається з копії договору факторингу №18/12/24 від 18.12.2024, укладеного між ТОВ «УМ Факторинг» та ТОВ «Селфі кредит», останнє передає (відступає) за плату належні йому права вимоги до боржників, що вказані у реєстрі боржників.
До позову додані витяг із акту приймання-передачі реєстру боржників до договору факторингу, копія платіжного доручення №201 від 19.12.2024 про оплату фінансування згідно з договором факторингу.
Відповідно до долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором становить 20 000 грн, що складається із заборгованості по кредиту в розмірі 2 000,00 грн, заборгованість по відсотках в розмірі 18 000,00 грн.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин щодо надання кредитних коштів позичальнику на виконання умов Договору.
Судом зазначено, що для встановлення обставин укладення кредитного договору підлягає доказуванню факт передачі (віддачі, надання) відповідних кредитних коштів кредитодавцем кредиторові саме у зв`язку з домовленістю (угодою, договором) про це.
На підтвердження передачі відповідачці ТОВ «Селфі кредит» коштів на виконання кредитного договору долучена до матеріалів справи довідка ТОВ «Пейтек» №20250708-1344 від 08.07.2025, в якій зазначено про успішне перерахування коштів відповідно до умов договору, укладеного між ТОВ «Пейтек» та ТОВ «Селфі кредит», про організацію переказу грошових коштів №03052022-1 від 03.05.2022.
Разом з тим, до позову не додано договір, який би підтверджував повноваження та умови ТОВ «Пейтек» здійснення фінансових операцій на замовлення платника ТОВ «Селфі кредит», а також з цієї довідки не вбачається, що перерахування 28.02.2024 о 09:50:13 на картку, маска картки НОМЕР_1 , 2 000,00 грн відбулося саме на виконання договору про надання споживчого кредиту №1335479 від 28.02.2024.
Таким чином, дійшов висновку що обставини виникнення у відповідача зобов`язань перед позивачем, на умовах, вказаних у позові, та порушення його прав, за захистом яких мало місце звернення до суду, не підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Апеляційний суд не в повній мірі погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.
Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі №761/35556/14 зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».
У справі, яка переглядається, встановлено, що що 28 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір №1335479 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort». (а. 34 - 41)
Із змісту вказаного договору вбачається, що він підписаний ОСОБА_1 електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора «А215».
Умовами пункту 2.1 вказаного договору прямо передбачено, що кредитні кошти надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок споживача із використанням реквізитів електронного платіжного засобу №  НОМЕР_2 . Отже, саме відповідачем при укладенні договору були визначені реквізити платіжного засобу, на який мали бути зараховані кредитні кошти (а. с. 53).
На підтвердження виконання первісним кредитором своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів позивачем до матеріалів справи подано лист ТОВ «ПЕЙТЕК Україна» № 20250708-1344 від 08 липня 2025 року, відповідно до якого на підставі договору про надання платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку № НОМЕР_3 від 03 травня 2022 року 28 лютого 2024 року на платіжну картку № НОМЕР_2 було перераховано грошові кошти у розмірі 20 000 грн (а. с. 26).
Так, зазначений документ виданий безпосередньо юридичною особою, яка здійснювала платіжну операцію, містить дату здійснення переказу, суму переказу, реквізити платіжного засобу отримувача та посилання на договір, на підставі якого було здійснено відповідний переказ коштів.
При цьому, сам по собі факт ненадання копії договору про організацію переказу грошових коштів № 03052022-1 від 03 травня 2022 року не спростовує факту здійснення переказу кредитних коштів та не свідчить про недопустимість або неналежність наданого доказу, оскільки предметом доказування у даній справі є саме факт надання кредитних коштів відповідачу, а не правовідносини між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ПЕЙТЕК Україна».
Крім того, колегія суддів враховує, що реквізити платіжного засобу, зазначені у листі ТОВ «ПЕЙТЕК Україна», повністю співпадають із реквізитами електронного платіжного засобу, визначеними відповідачем у кредитному договорі як рахунок для зарахування кредитних коштів.
За змістом пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до частини 1 статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як передбачено частиною 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Частиною 1 статті 1081 ЦК України визначено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Відповідно до пунктів 60-62, 65 положення «Про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління НБУ №75 від 04.07.2018 року, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку.
Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам та органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.
У постановах Верховного Суду від 12.06.2020 року у справі №169/506/17, від 24.06.2021 року у справі №686/19271/19 зроблено висновки, згідно з якими факт отримання та повернення грошових коштів доводять банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення (виплати) грошей до (з) каси товариства.
Отже, належними та допустимими доказами внесення/повернення особою коштів у готівковій формі можуть бути прибуткові та видаткові касові ордери, а у випадку внесення/повернення коштів у безготівковій формі таким доказом може бути відповідна банківська виписка.
У частині 3 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зазначено, що інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.
Відповідно до частин 7, 8 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку. Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.
Відповідно до висновків Верховного Суду у вказаних постановах, на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку систематизується інформація, що міститься в первинних документах. Відповідальність за будь-які розбіжності, що містяться у первинних документах та регістрах бухгалтерського обліку, несуть особи, які склали та підписали ці документи, власник або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством. Самі лише регістри синтетичного та аналітичного обліку не є належним та достатнім доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій, якщо інформація, відображена в них, не підтверджена первинними документами. Тобто регістри синтетичного та аналітичного обліку є доказом повернення боргу за умови, що інформація, яка в них відображена, підтверджена первинними документами.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Частиною 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Пунктом 4 частини 5 статті 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року в межах апеляційного розгляду вказаної справи було задоволено клопотання апелянта та витребувано від АТ «Державний ощадний банк України» розширену банківську виписку по рахунку, до якого належить картка № НОМЕР_2 , власником якої є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ), із зазначенням контрагентів та призначення платежів за період з 28 лютого 2024 року по 02 березня 2024 року.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема наданим листом № 46/12-11/55301/2026/БТ від 20.04.2025 на виконання ухвали Київського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року АТ «Державний ощадний банк України» повідомило, що на ім?я ОСОБА_1 (РНОКПП:  НОМЕР_4 ), відкрито банківський рахунок № НОМЕР_5 , який обслуговується за допомогою банківської платіжної картки № НОМЕР_6 .
За період з 28 лютого 2024 року по 02 березня 2024 рокуна платіжну картку № НОМЕР_6 було зараховано платіж у сумі 2 000,00 грн, що фактично узгоджується із доводами позивача у справі. Зворотного відповідач суду не довела.
Таким чином, з наведеного вбачається, що укладаючи кредитний договір у такий спосіб, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, зокрема щодо форми його укладення, що передбачено викладеними апеляційним судом вище нормами законодавства, а з наведених обставин справи вбачається, що кредитний договір, на підставі якого позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості був укладений в електронній формі із застосуванням верифікації та наданням персональних даних відповідача, що вказує на те, що без прямих дій останньої та без наведення нею своїх даних, запитуваних фінансовою компанією для укладення договору, договір кредитної лінії не був би укладений.
Наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, наданою 24 грудня 2025 року АТ «Державний ощадний банк України» випискою по банківському рахунку позичальника, підтверджено факт того, що ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 2 000 грн.
За вище вказаних обставин ОСОБА_1 не спростовано, доводів позивача про невиконання нею як позичальником та відповідачем у справі взятих на себе зобов`язань в частині повернення отриманих у кредит коштів та сплату процентів за їх користування.
ТОВ «УМ Факторинг», як новий кредитор, звертаючись до суду з позовом, просило у тому числі, крім заборгованості за неповернутим кредитом, стягнути складову його повної вартості, зокрема й заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом.
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, яка набрала чинності 24 грудня 2023 року згідно із Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено п. 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.
Договір про надання споживчого кредиту №1335479 укладений 28 лютого 2024 року, тобто, після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому положення п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на вказаний кредитний договір.
Разом з тим, зі змісту положень ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» убачається, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Частиною 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t х 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.
Пунктом 1-2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено поняття «денна процентна ставка» як загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.
Тобто, денна процентна ставка є розрахунковою величиною за спеціальною формулою, що базується на показниках загальних витрат за споживчим кредитом, його загальним розміром та строком кредитування, максимальний розмір якої визначений вказаним вище Законом.
Згідно з п. 1.8.1 договору, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає 18 000 грн.
З врахуванням умов договору про надання споживчого кредиту, розрахунок денної процентної ставки за формулою наведеною в Законі України «Про споживче кредитування» становить (18 000/2 000)/360х100%=2,5% в день.
Відповідно, визначений договором розмір денної процентної ставки не відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до п. 1.5.1, 1.5.2 договору, сторонами погоджена стандартна фіксована процентна ставка за користування кредитом - 2,50% в день та знижена процентна ставка за кредитом в розмірі 0,01% в день.
Таким чином, з урахуванням положень ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», розрахунок заборгованості за відсотками за договором про надання споживчого кредиту слід проводити з урахуванням максимальної денної процентної ставки 1% визначеної ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». 
Зі змісту позовної заяви убачається, що позивач просить стягнути відсотки за користування кредитом за 360 днів. Сума отриманого кредиту - 2 000 грн.
Таким чином, заборгованість відповідача по несплачених відсотках за договором про надання споживчого кредиту №1335479 від 28 лютого 2024 року становить та підлягає задоволенню в сумі 7 200 грн ( 2 000 грн *1% *360 днів), заборгованість за тілом кредиту - 2 000 грн.
За таких обставин, з огляду на суттєву неспівмірність заявленого позивачем розміру заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом та тілом кредиту, що не є справедливим та, з урахуванням положень ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», апеляційний суд приходить до висновку, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ум Факторинг» підлягає заборгованість в розмірі в розмірі 9 200 грн., яка складається з: 2 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 7 2000 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом.
Відповідно до положень частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції встановив правомірність позовних вимог ТОВ «Ум Факторинг» на 46% (9 200 х 100/20 000) від ціни позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір 1 392,88 грн.
Звертаючись з апеляційною скаргою апелянтом сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн, а обґрунтованою апеляційна скарга визнана апеляційним судом на 46%, то до стягнення з відповідача на користь позивача за подачу апеляційної скарги підлягає судовий збір у розмірі 1 671,46 грн. (3 633,60 х 46%).
З врахуванням того, що позовні вимоги судом апеляційної інстанції задоволенні в пропорції 46% відносно відповідача, то відповідно до ч. 12 ст. 141 ЦПК України саме в такій пропорції повинні бути розподілені витрати в частині витрат на правову допомогу, які були заявлені ТОВ «Ум Факторинг» тому відшкодуванню підлягає сума у розмірі 2 760 грн (6 000 * 46%).
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг»задовольнити частково.
Рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2026 рокускасувати та ухвалити нове.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромзадовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» (ЄДРПОУ 40274286, 01001 м. Київ, Майдан Незалежності, 2, оф. 712) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» № 1335479 від 28 лютого 2024 року, у розмірі 9 200 (дев`ять тисяч двісті гривень), з яких 2 000 грн заборгованість за тілом кредиту та 7 200 грн заборгованість за нарахованими процентами.
Стягнути зі  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» (ЄДРПОУ 40274286, 01001 м. Київ, Майдан Незалежності, 2, оф. 712) судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у розмірі 3 064,34 (три тисячі шістдесят чотири гривні) грн 34 коп.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» (ЄДРПОУ 40274286, 01001 м. Київ, Майдан Незалежності, 2, оф. 712) судові витрати на правничу допомогу, понесені у судах першої та апеляційної інстанцій, у сумі 2 760 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді : 
_________ ________________ ______________
М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв.