ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/410/26 

Суддя Господарського суду Закарпатської області Худенко А.А.,
за участю секретаря судового засідання Маркулич Д.В.,

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», м. Київ, 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Берег Вертікал», м. Берегове Закарпатської області,
про стягнення страхового відшкодування в розмірі 156 800 грн,

Представники:
від позивача – без виклику
від відповідача – без виклику

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Перша» звернулося з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Берег Вертікал» про стягнення страхового відшкодування в розмірі 156 800 грн.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Худенка А.А., про що вказано у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 17.04.2026 відкрито провадження у справі №907/410/26 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику уповноважених представників сторін спору за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачу строк для надання суду відзиву на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України з одночасним надісланням копії такого позивачу, а доказів надіслання – суду, протягом 15-ти днів із дня одержання даної ухвали. Встановлено позивачам строк для надання суду та відповідачеві відповіді на відзив у порядку ст. 166 ГПК України, протягом 5-ти днів із дня одержання копії відзиву.
Приписами ч. 3, 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справи, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
За змістом приписів ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. 
Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
За приписами частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи (виклику), є дата складення повного судового рішення. 

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція позивача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 08.01.2023 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу «МАЗ АТ 2041», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та транспортного засобу MERCEDES-BENZ, державний номерний знак НОМЕР_2 , останньому було завдано механічних пошкоджень.
Зазначає, що постановами Берегівського районного суду Закарпатської області від 01.03.2023 у справах №297/80/23 та №297/81/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 124, 122-4 КУпАП. 
Вказує, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб MERCEDES-BENZ, державний номерний знак НОМЕР_2 , був застрахований у ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» за договором добровільного страхування наземного транспорту, у зв`язку з чим страховиком здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 218 130,47 грн.
Позивач зазначає, що цивільно-правова відповідальність винної особи на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ «СК «Перша» за полісом ЕР-211305482, у зв`язку з чим ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» звернулось із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації. На підставі поданої заяви та страхового акту позивачем здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 156 800 грн.
Позивач вказує, що транспортний засіб «МАЗ АТ 2041», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керувала винна особа, належить ТОВ «Берег Вертікал», а тому саме відповідач, як володілець джерела підвищеної небезпеки, є особою, відповідальною за завдану шкоду в розумінні статті 1187 Цивільного кодексу України.
З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача 156 800 грн виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, а також понесені судові витрати.

Позиція відповідача. 

Відповідач скористався наданим йому правом та подав відзив на позовну заяву.
Зокрема, відповідач зазначає, що позивачем у позовній заяві вказано про настання дорожньо-транспортної пригоди 08.01.2023 за участю транспортного засобу марки Mercedes-Benz S450 та транспортного засобу «АТ2041», під керуванням ОСОБА_1 . Разом з тим, як стверджує відповідач, із наданого до матеріалів справи страхового акта №006.00869723-1 вбачається, що особою, до якої заявлено вимоги в порядку регресу, визначено саме ОСОБА_1 , а не ТОВ «Берег Вертікал», що, на думку відповідача, свідчить про неналежне визначення суб`єкта відповідальності.
Крім того, відповідач заперечує обґрунтованість заявленого розміру шкоди, посилаючись на невідповідність між фактичними пошкодженнями транспортного засобу, зафіксованими в акті огляду, та переліком ремонтних робіт і запасних частин, зазначених у рахунку-фактурі від 09.01.2023. На переконання відповідача, частина заявлених до відшкодування робіт та замінених деталей не перебуває у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою або ж не була об`єктивно необхідною для відновлення транспортного засобу.
Також відповідач наголошує, що окремі складові транспортного засобу, зокрема передній бампер, права фара та решітка радіатора, могли бути відновлені, однак безпідставно були замінені новими деталями, що призвело до необґрунтованого збільшення вартості ремонту. У зв`язку з цим відповідач вважає, що сума, зазначена у рахунку-фактурі, істотно перевищує дійсну вартість необхідного відновлювального ремонту.
Окремо відповідач звертає увагу суду на відсутність у матеріалах справи звіту незалежного оцінювача або іншого належного експертного висновку щодо вартості завданих пошкоджень та вартості їх усунення, що, на його думку, суперечить вимогам статті 74 Господарського процесуального кодексу України в частині належності та допустимості доказів.
З огляду на наведене, відповідач вважає, що позивачем не доведено ані належного суб`єкта відповідальності, ані фактичного розміру збитків, а відтак просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

ДОВОДИ, ВИКЛАДЕНІ СТОРОНАМИ І ІНШИХ ЗАЯВАХ ПО СУТІ СПРАВИ.

Позивач скористався наданим йому правом та подав відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти доводів відповідача викладених в відзиві на позовну заяву, вважає такі необґрунтованими, та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, і не спростовують заявлених позовних вимог
Позивач зазначає, що заперечення відповідача щодо зазначення у страховому акті іншої особи, ніж відповідач, не впливають на обсяг та характер відповідальності останнього, оскільки відповідно до частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України обов`язок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, покладається на особу, яка на відповідній правовій підставі володіє або користується транспортним засобом, незалежно від того, хто безпосередньо керував ним у момент дорожньо-транспортної пригоди. У зв`язку з цим позивач вважає саме ТОВ «Берег Вертікал» належним відповідачем у даному спорі. 
Також позивач стверджує, що до матеріалів позовної заяви було долучено всі необхідні документи на підтвердження факту настання страхового випадку, розміру завданих збитків та факту виплати страхового відшкодування, а саме: страховий акт, матеріали дорожньо-транспортної пригоди, рахунок-фактуру та докази здійснення страхової виплати. На думку позивача, відповідачем не подано жодного належного доказу на спростування наведених обставин, що, за твердженням позивача, суперечить вимогам статті 74 Господарського процесуального кодексу України. 
Окремо позивач заперечує твердження відповідача про завищення вартості ремонту транспортного засобу, вказуючи, що такі твердження мають виключно припущений характер, оскільки не підтверджені жодним альтернативним розрахунком, висновком експерта чи іншими доказами. Позивач наголошує, що сама лише незгода відповідача із переліком проведених ремонтних робіт не є достатньою підставою для визнання їх необґрунтованими. 
Крім того, позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.07.2018 у справі №924/675/17, відповідно до якої звіт про оцінку транспортного засобу має попередній характер, тоді як належним підтвердженням реальної виплати страхового відшкодування є саме платіжний документ про здійснення такої виплати. З огляду на це позивач вважає безпідставними доводи відповідача щодо відсутності звіту оцінювача. 
Відтак, позивач вказує, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують факт виникнення пошкоджень транспортного засобу саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 08.01.2023, тоді як твердження відповідача про можливе існування інших пошкоджень не підтверджені належними доказами та ґрунтуються виключно на припущеннях. У зв`язку з цим позивач просить суд відхилити доводи відповідача, викладені у відзиві, та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

Як вбачається із відповіді від НПУ, 08.01.2023 відбувся наїзд на транспортний засіб, що стоїть – по ходу руху.
Як вкачається з означеної відповіді, вбачається, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «МАЗ АТ 2041», д.н.з. НОМЕР_1 , що належний підприємству ТОВ «Берег Вертікал» (1-й учасник ДТП) здійснив зіткнення з автомобілем MERCEDES-BENZ, д.н.з. НОМЕР_2 , що належний ОСОБА_2 , внаслідок чого останній ТЗ отримав механічні пошкодження.
Винуватцем ДТП згідно означеної відповіді є ОСОБА_1 . Пункт ПДР, що був порушений учасником ДТП –п. 13.3 ПДР – Порушення правил зустрічного проїзду.
Позивач зазначає, а відповідач не заперечує, що відповідно до постанови Берегівського районного суду Закарпатської області від 01.03.2023 р. (справа №297/80/23) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Також, відповідно до постанови Берегівського районного суду Закарпатської області від 01.03.2023 р. (справа №297/81/23) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.
На момент скоєння ДТП транспортний засіб - MERCEDES-BENZ, д.н.з. НОМЕР_2 , було застраховано в ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» за договором добровільного страхування наземного транспорту №446/22-Т/Ц5 від 07.09.2022. 
На виконання умов договору страхування, ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» здійснило виплату власнику пошкодженого ТЗ страхове відшкодування в розмірі 218 130,47 грн, що підтверджується долученим до матеріалів позовної заяви Страховим Актом №006,00869723-1.
Крім цього, з розрахунку страхового відшкодування вбачається, що страхувальнику транспортного засобу - MERCEDES-BENZ S 450, д.н.з. НОМЕР_2 , належить відшкодування в розмірі 218 130,47 грн.
Означена сума підтверджується також Рахунком-фактурою №СЧ-0000017 від 09.01.2023, відповідно якого, на замовлення ОСОБА_2 , постачальником (виконавцем) – ПАТ «Закарпаття-Авто» виконано роботу та продано запчастин (матеріалів), на загальну 218 130,47 грн, з яких 181 775,39 сума без ПДВ та 36 355,08 грн – ПДВ.
Між тим, платником за означеним Рахунком-фактурою визначено – ПРАТ «СК «Арсенал Страхування».
На підставі Рахунку-фактури №СЧ-0000017 від 09.01.2023, ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» здійснило страхову виплату в зазначеному розмірі.
В подальшому, ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» звернулось до позивача з Претензією №300/23-165/р від 30.01.2023, відповідно до якої вказує, що внаслідок ДТП, що трапилась внаслідок порушення ПДР водієм вантажного автомобіля д.н.з. НОМЕР_1 , ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» понесло збитки в розмірі 218 130,47 грн, та просило відшкодувати такі, в порядку регресу за страховим відшкодуванням згідно СА №006.0086973-1 від 23.01.2023.
Між тим, як вбачається з Полісу « 211305482 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхувальником ТЗ «АТ 2041», д.н.з. НОМЕР_1 , є ТОВ «Берег Вертікал» (код ЄДРПОУ: 35611525), а страховиком – ПАТ «Страхова компанія «Перша» 
Вказане, стало підставою для звернення позивача з позовною заявою до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 156 800 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Порядок відшкодування шкоди спричиненої дорожньо - транспортною пригодою (ДТП) регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі- ЦК України), Законом України «Про страхування» та спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України (далі - Закон про обов`язкове страхування відповідальності).
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону про обов`язкове страхування відповідальності).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону про обов`язкове страхування відповідальності).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору, при цьому, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 979 п. 3 ч. 1 ст. 980 ст. 990 ЦК України).
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону про обов`язкове страхування відповідальності).
Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону про обов`язкове страхування відповідальності, при настанні страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому Законом про обов`язкове страхування відповідальності порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст. 1194 ЦК України).
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з умовами цього договору або Закону про обов`язкове страхування відповідальності, у страховика не виник обов`язок з виплати повної суми страхового відшкодування, зокрема, у випадках коли розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В цьому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст. 993 ЦК України).
Відповідно до ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно з ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Предметом позову у цій справі є вимога про відшкодування шкоди в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою, здійсненою позивачем на користь ПРАТ «СК «Арсенал Страхування».
Отже, правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем у зв`язку із виплатою на користь потерпілого страхового відшкодування, засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої сторони у деліктному зобов`язанні.
Відносини у сфері страхування регулюються Цивільним кодексом України, та Законом України «Про страхування» який спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Згідно з статтею 8 вказаного Закону, страховий ризик - це певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.
Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Відповідно до ч. 1 ст. 984 ЦК України страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.
Вимоги, яким повинні відповідати страховики, порядок ліцензування їх діяльності та здійснення державного нагляду за страховою діяльністю, встановлюються законом.
Страховиками, які мають право здійснювати страхову діяльність на території України, є: 1) фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно із Законом України «Про господарські товариства», з урахуванням того, що учасників кожної з таких фінансових установ повинно бути не менше трьох, та інших особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності (далі - страховики-резиденти); 2) зареєстровані Уповноваженим органом відповідно до цього Закону та законодавства України постійні представництва у формі філій іноземних страхових компаній, які також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності (далі - філії страховиків-нерезидентів).
Слова «страховик», «страхова компанія», «страхова організація» та похідні від них дозволяється використовувати у назві лише тим юридичним особам, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
Позивачем у цій справі є Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Перша», яке визначає свій статус як страхова компанія, тобто є суб`єктом зі спеціальним статусом.
Згідно з частиною 1 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (стаття 16 Закону).
Положенням статті 979 ЦК України визначено правову природу договору страхування як договору, за яким страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.
Правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування (стаття 17 Закону).
Згідно з абзацом 1 пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до частини шістнадцятої статті 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.
Згідно з п. в) ч. 1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після здійснення страхової виплати має право зворотної вимоги до особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, яка спричинила дорожньо-транспортну пригоду (особи, яка відповідно до закону несе цивільну відповідальність за заподіяну шкоду), якщо така особа після дорожньо-транспортної пригоди за її участю самовільно залишила місце дорожньо-транспортної пригоди (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 31 цього Закону) чи відмовилася від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських засобів (лікарських препаратів), що знижують увагу та швидкість реакції, або така особа до проведення зазначеного огляду вжила алкоголь, наркотичні засоби, психотропні речовини, їх аналоги, а також лікарські засоби (лікарські препарати), виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником) 
Зі змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». Відповідно до ст. 1191 ЦК України та п.п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Регресом є право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до особи, з вини якого заподіяно шкоду. При регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим, виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Статтею 1191 ЦК України, передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою. Під час регресу право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.
Зокрема, Постановою Берегівського районного суду Закарпатської області від 01.03.2023 у справі №297/81/23 підтверджується самовільне залишила місця дорожньо-транспортної пригоди.
Тому, відповідно до ст. 1191 ЦК України та п. в) ч. 1 ст. 37 Закону, після проведення виплати у позивача виникло право зворотної вимоги до винуватця заподіяної шкоди.
Щодо доводів відповідача, що він є неналежним відповідачем у справі суд зазначає, що Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прямо встановлений порядок стягнення коштів, виплачених Моторним (транспортним) страховим бюро України на відшкодування шкоди, заподіяної потерпілій у ДТП особі, а саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Тлумачення ч.1 ст. 1172 Цивільного кодексу України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 р. у справі №355/1394/16-ц.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018р. у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Зважаючи на вищевикладене, а також беручи до уваги приписи ст. ст. 1172, 1187 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про те, що в даному випадку, особою, відповідальною за завданий збиток, є саме відповідач.
Таким чином, вимоги позивача у частині стягнення 156 800 грн підлягають задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 1 ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).
За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16-ц).
Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Окрім того, суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із задоволенням позову судові витрати слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. Ст. 20, 173-175, 193, 216-218, 230, 231, 264-265 Господарського процесуального кодексу України, 

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Берег Вертікал», вул. Промислова, будинок 5, м. Берегове, Берегівський район, 90202, (код ЄДРПОУ 35611525) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», вул. Фізкультури, будинок 30, м. Київ, 03150 (код ЄДРПОУ: 31681672) страхове відшкодування в розмірі 156 800 грн (Сто п`ятдесят шість тисяч вісімсот гривень), а також суму 2662,40 грн (Дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 коп) на відшкодування витрат пов`язаних зі сплатою судового збору.
3. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду, згідно зі ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.
4. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, – http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua. 

Суддя А.А. Худенко