печерський районний суд міста києва

Справа № 757/18499/25-ц 
пр. 2-6136/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року Печерський районний суд м. Києва в складі: 
головуючого судді Ільєвої Т.Г.,
за участю секретаря Романенко Д.С.,
представника позивача (в режимі ВКЗ) - Згоди О.О.,
представника відповідача - Пономаря С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити дії, 

В С Т А Н О В И В :

21.03.2025 до Печерського районного суду м. Києва надійшов позов ОСОБА_1 , в якому позивач просить суд визнати дії Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті коштів з рахунку відкритого на ім`я ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» неправомірними та зобов`язати банк виплатити ОСОБА_1 21 588,17 грн. (двадцять одну тисячу п`ятсот вісімдесят вісім гривень 17 копійок), з нарахованими на вказану суму відсотками, іншими нарахуваннями, які знаходяться на рахунку НОМЕР_2 , відкритому 21.09.2021р. на ім`я ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Мотивуючи позовні вимоги, позивач вказує, що 19.12.2024р. Приморським районним судом м. Одеси була винесена ухвала про затвердження мирової угоди, укладеної 14.12.2024р. між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , по справі № 522/10021/24-Е за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики. Вказана ухвала не була оскаржена в апеляційному порядку та набрала законної сили 24.12.2024р.
У п. 1 Мирової угоди зазначено, що 05.08.2019р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 1, за умовами п. 1 якого, ОСОБА_2 отримав у позику грошові кошти у еквіваленті 100 000 доларів США, що по курсу НБУ станом на дату їх отримання складало 2 573 500,00грн.
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним договором позики було укладено два договори поруки.
Так, між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_3 (Поручитель) було укладено договір поруки № 2 від 05 серпня 2019р., та між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_4 (Поручитель) було укладено договір поруки № 3 від 05 серпня 2019р.
ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за договором позики № 1 від 05.08.2019р., щодо виплати повної суми боргу та відсотків за користування позикою у строк до 31 грудня 2022 р. з незалежної від нього причини. Цією причиною є те, що 14.12.2021р., тобто, ще до закінчення строку повернення позики, ОСОБА_2 помер.
06.05.2022р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. після смерті ОСОБА_2 , була заведена спадкова справа № 40/2022.
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є спадкоємцями після смерті ОСОБА_2 . Вони своєчасно подали відповідні заяви до приватного нотаріуса Лічман І. М. про прийняття спадщини.
Вказані вище обставини не оспорюються відповідачами, вони не заперечують щодо наявності підстав для задоволення позову та обґрунтованості заявлених вимог.
Обидва відповідачі у теперішній час проживають у Німеччині, та, у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, бояться приїхати в Україну, оскільки вважають це ризикованим для свого життя та здоров`я.
При цьому, відповідачі погоджуються на погашення заборгованості за рахунок спадкового майна ОСОБА_2 .
У зв`язку з цим, сторони прийняли спільне рішення про укладення даної Мирової угоди».
У п. 2.1. Мирової угоди зазначено, що згідно з умовами даної Мирової угоди ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_1 , зокрема, наступне майно:
- 3/4 частку від грошового вкладу у сумі 21 588,17 грн. (двадцять одна тисяча п`ятсот вісімдесят вісім гривень 17 копійок), з нарахованими на вказану суму відсотками, іншими нарахуваннями, які знаходяться на рахунку ^ НОМЕР_3 відкритому 21.09.2021р. на ім`я ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», номер договору ЗАМ^ НОМЕР_4 , що належать ОСОБА_3 як спадкоємцю після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У п. 2.2. Мирової угоди зазначено, що згідно з умовами даної Мирової угоди ОСОБА_6 передає у власність ОСОБА_1 , зокрема, наступне майно:
- 1/4 частку від грошового вкладу у сумі 21 588,17 грн. (двадцять одна тисяча п`ятсот вісімдесят вісім гривень 17 копійок), з нарахованими на вказану суму відсотками, іншими нарахуваннями, які знаходяться на рахунку ^ НОМЕР_3 відкритому 21.09.2021р. на ім`я ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», номер договору ЗАМ^ НОМЕР_4 , що належать ОСОБА_7 як спадкоємиці після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У п. 4 Мирової угоди зазначено, що Відповідачі визнають право власності Позивача на майно, яке вказано у п. 2.1 та п.2.2 даної Мирової угоди.
У п. 13 Мирової угоди зазначено, що вона набуває чинності одночасно з набуттям чинності ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/10021/24-Е про її затвердження та діє до повного виконання Сторонами прийнятих на себе за даною Мировою угодою зобов`язань.
З урахуванням цього ОСОБА_1 з 24 грудня 2024р. (дата набрання ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/10021/24-Е законної сили) став власником наступного майна:
- грошового вкладу у сумі 21 588,17 грн. (двадцять одна тисяча п`ятсот вісімдесят вісім гривень 17 копійок), з нарахованими на вказану суму відсотками, іншими нарахуваннями, які знаходяться на рахунку  НОМЕР_2 відкритому 21.09.2021р. на ім`я ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
05.03.2025р. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» листом № 20.1.0.0.0/7-250204/14102 відмовило ОСОБА_1 у виплаті коштів з рахунку ОСОБА_2 .
У якості підстави для відмови у виплаті коштів, банк зазначив, що вказані кошти є спадковим майном і можуть бути виплачені лише спадкоємцям, на підставі документів, визначених законодавством, про що зазначено у п. 17 Інструкції про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам платіжних послуг з обслуговування рахунків, затвердженої Постановою Правління НБУ від 29.07.2022р.р. за № 162.
Позивач вважає таку відмову у виплаті коштів незаконною та такою, що порушує його право власності, що і послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 01.05.2025 у справі відкрито провадження та визначено розглядати за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.
14.05.2025 до суду надійшов відзив Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 
20.05.2025 до суду надійшла відповідь представника ОСОБА_1 на відзив у справі, у яких представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні.
Ухвалою суду від 15 квітня 2026 року оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення і відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на 27 квітня 2026 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦПК України, після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні.
У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та враховуючи доводи відповідача, які викладені у відзиві, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення.
За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.
Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів.
Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Законом N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судовим розглядом встановлено, що 19.12.2024р. Приморським районним судом м. Одеси була винесена ухвала про затвердження мирової угоди, укладеної 14.12.2024р. між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , по справі № 522/10021/24-Е за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики. Вказана ухвала не була оскаржена в апеляційному порядку та набрала законної сили 24.12.2024р.
Позивач вказує, що є єдиними спадкоємцями ОСОБА_2 , які прийняли спадщину, згідно заповіту, являються ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .
З урахуванням вказаного, на переконання позивача, він, ОСОБА_1 , з 24 грудня 2024р. (дата набрання ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/10021/24-Е законної сили) став власником наступного майна:
- грошового вкладу у сумі 21 588,17 грн. (двадцять одна тисяча п`ятсот вісімдесят вісім гривень 17 копійок), з нарахованими на вказану суму відсотками, іншими нарахуваннями, які знаходяться на рахунку НОМЕР_2 відкритому 21.09.2021р. на ім`я ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
05.03.2025р. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» листом № 20.1.0.0.0/7-250204/14102 відмовило ОСОБА_1 у виплаті коштів з рахунку ОСОБА_2 .
Відповідно до п.п. 4.9 п. 4 гл. 10 ч. 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.
Згідно п.п. 4.10 п. 4 гл. 10 ч. 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена.
Відповідно до п.п. 4.14 п. 4 гл. 10 ч. 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця; час і місце відкриття спадщини; наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом; прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб; склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.
Згідно до ст. 1071 Цивільного кодексу України, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Відповідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218-1231 ЦК України).
Згідно частини другої статті 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, що обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або - в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відповідно до п. 17 Інструкції про порядок відкриття та закриття рахунків користувачів платіжних послуг з обслуговування рахунків, затвердженої Постановою Правління НБУ від 29.07.2022 № 162, надавач платіжних послуг здійснює виплату вкладу (частини вкладу) / коштів спадкоємцю власника вкладного (депозитного) / поточного / платіжного рахунку на підставі документів, визначених законодавством України.
Отже, кошти, що є спадковим майном, можуть бути виплачені лише спадкоємцям, про що зазначено у п. 17 Постанови № 162.
Тобто документом, який підтверджує право вимагати від банку видачу вкладів та нарахованих відсотків, є свідоцтво про право на спадщину.
Враховуючи викладене, слід прийти до висновку, що виплата коштів банком за наданим позивачем документом є неможливою.
Наряду з вказаним, під час судового розгляду встановлено, що відносно депозитного договору, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у встановлений чинним законодавством спосіб, не отримано свідоцтво про право на спадщину та не набуто право вимагати від банку видачу вкладів за вказаним у позові депозитним договором у конкретно визначеній сумі з визначених рахунків.
За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позивач не набув права вимоги на видачу вкладів і не є вкладником за зазначеним депозитним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.
Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача.
Не підлягає судовому захисту також похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц та у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 1-23-32/135-08-4825.
Водночас, Верховний Суд зазначає, що, встановивши відсутність порушення прав і законних інтересів позивача оспорюваним правочином або іншими правовідносинами, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки зазначене є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).
Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, п. 7.17), від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, п. 8.9).
Разом з тим, звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначає про порушення свого особистого права, хоча він не є вкладником та не успадковував право вимоги на видачу вкладів.
У даному випадку вкладником та власником депозиту є ОСОБА_2 , який, як вказує позивач, помер, проте доказів його смерті позивачем не надано.
За приписами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги, - і виражається в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
При цьому, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Таким чином, ОСОБА_1 є неналежним позивачем, а заявлена позовна вимога не є належним способом захисту у розумінні ст. 16 ЦК України.
Наряду з вказаним, слід зазначити, що до матеріалів справи додана копія мирової угоди від 14.12.2024 року, укладена між позивачем та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Мирову угоду затверджено судом 19.12.2024 року. Разом з тим, АТ КБ «ПриватБанк» не є стороною вказаної мирової угоди, і вона стосується виключно осіб, які зазначені у ній.
Відповідно до ст. 207 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.
Згідно ст. 208 ЦПК України, виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».
Отже, виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, а банк не є стороною даної мирової угоди, і чинним законодавством не передбачено обов`язку її виконання особою, яка цю угоду не укладала.
За вказаного, суд вважає за необхідн роз`янити, що якщо позивач вважає, що мирова угода не виконана, він може пред`явити ухвалу про її затвердження до виконання в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», оскільки дана ухвала є виконавчим документом.
Таким чином, позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що захист права - це державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) заходу державного примусу, за допомогою якого досягається бажаний для особи, право чи інтерес якої порушені, правовий результат. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Відповідно до частин першої та другої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є для неї обов`язковим.
Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) зроблено висновок, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 200/14342/18 визначено: ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати та наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів настільки, наскільки це можливо.
Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок неодноразово робила Велика Палата Верховного Суду, і його застосовують суди інших інстанцій, включно з касаційними, які також доклали зусиль для формування позиції стадійності захисту права.
Лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; ґ) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; д) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права має один і той самий зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги, - і виражається в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
При цьому, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Однак позивачем не зазначено, яке його право порушене, які наслідки такого порушення та в чому полягає зміст таких порушень, завданих саме банком. Адже, банк не оспорює права позивача як спадкоємця на успадкування майна.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим.
Наведені положення не дозволяють оскаржувати законодавство або певні обставини абстрактно, лише тому, що заявники вважають, ніби певні норми законодавства впливають на їхнє правове становище.
Не поширюються ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо, позасудових) форм захисту від стверджуваних порушень прав чи інтересів, таких як оскарження постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Саме до таких висновків щодо самостійної підстави для відмови у позові у разі відсутності порушеного права дійшов суд першої інстанції, враховуючи при цьому постанову ВС від 24.02.2021 року при розгляді справи № 233/3516/18-ц.
При дослідженні матеріалів справи, судом встановлено, що позивачем не надано доказу, який підтверджує факт смерті вкладника АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 та доказів, які б могли переконати, що позивач успадкував суму вкладу.
Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підстави для відшкодування понесених позивачем судових витрат відсутні.
Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.77-81, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити дії.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 27 квітня 2026 року.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА