ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/6412/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О. М. - головуючий, Мамалуй О. О., Студенець В. І.,
за участю секретаря судового засідання Долгополової Ю. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"
на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Удалової О.Г.
від 25.09.2025
на додаткове рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Удалової О.Г.
від 05.11.2025
та на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Тищенко О.В., Кравчука Г.А., Сибіги О.М. 
від 28.01.2026
у справі за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингфінанс"
про зобов`язання вчинити певні дії,
за участю представників:
від позивача: Василечко А.В.,
від відповідача: Біла О.В.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2025 року Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингфінанс" про зобов`язання відповідача виконати умови форвардного контракту на продаж майна від 17.12.2021, шляхом продажу машини лісозаготівельної Форвардер АМКОДОР 2662-01, код комплектації 0008 (з маніпулятором Tajfun LIV 90KF (80), заводський номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2021 р.в., покупцю (Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України") за ціною 923 400,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є належним правонаступником ДП "Рава-Руське лісове господарство", в т.ч. в особі філій, а тому угоди, укладені ДП "Рава-Руське лісове господарство" підлягають обов`язковому виконанню із позивачем. Відмова відповідача від виконання форвардного контракту на продаж майна від 17.12.2021 є недобросовісним ухиленням від виконання обов`язків за вказаним контрактом, чим порушуються права позивача, які підлягають захисту на підставі п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України.
Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій
30.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингфінанс" (Лізингодавець) і Державним підприємством "Рава-Руське лісове господарство" (Лізингоодержувач) був укладений договір № 210930/ОЛ-0308 оперативного лізингу (оренди) (далі - Договір), предметом якого є надання Лізингодавцем в тимчасове платне користування Лізингоодержувачу майна (неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства України до основних фондів), набутого Лізингодавцем у власність у продавця виробника, далі - Продавець, відповідно до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов (замовлення та Додаток № 1 Договору) для підприємницьких цілей на визначений Договором строк, за умови сплати Лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.
Відповідно до пункту 2.1 цього Договору, враховуючи умови Додаткової угоди від 25.04.2023, строк лізингу - до 14.11.2024.
Вказаною вище Додатковою угодою також було змінено сторону Лізингоодержувача за Договором на Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України".
Розділом 13, а саме пунктом 13.1 Договору визначено наступне: "Після закінчення строку дії даного Договору, Лізингоодержувач повертає предмет лізингу Лізингодавцеві у задовільному стані з урахуванням звичайного зносу, за адресою, вказаною Лізингодавцем".
Передача предмету лізингу відбувається за Актом приймання-передачі, який підписується зацікавленими сторонами і затверджується генеральним директором Товариства (пункт 13.2 Договору).
17.12.2021 Товариством (Продавець) та ДП "Рава-Руське лісове господарство" (Покупець) укладено форвардний контракт на продаж майна, умовами якого визначено, що після закінчення дії Договору оперативного лізингу (оренди), але не пізніше 20 грудня 2024 року, Продавець (Товариство) зобов`язується продати майно, що було передано ним в користування в оренду, відповідно до специфікації (Додаток № 1 до форвардного контракту на продаж майна від 17 грудня 2021 року, який є невід`ємною частиною контракту), а Покупець (ДП "Рава-Руське лісове господарство") має право його купити.
Відповідно до пункту 1.3 форвардного контракту на продаж майна від 17.12.2021, його дія залежить від виконання в повному обсязі Покупцем своїх зобов`язань за Договором оперативного лізингу (оренди). У разі дострокового припинення дії (розірвання) договору оренди у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) Лізингоодержувачем своїх зобов`язань по ньому, підтверджених відповідними документами, дія цього Контракту припиняється, він вважається розірваним, а Продавець звільняється від виконання своїх зобов`язань по ньому.
У зв`язку з невиконанням ДП "Рава-Руське лісове господарство" умов Договору щодо своєчасної сплати лізингових платежів, відповідачем направлялись на адресу ДП "Рава-руське лісове господарство" вимоги про повернення предмета лізингу від 05.12.2022, від 29.12.2022.
Крім того, повторна вимога про повернення предмета лізингу від 29.12.2022 направлялась також і на адресу позивача.
На виконання вказаних вимог ДП "Рава-Руське лісове господарство" 04.01.2023 було повернуто Товариству предмет лізингу, що підтверджено Актом приймання передачі (повернення з оперативного лізингу) основних засобів від 04.01.2023, який підписано сторонами та посвідчено печатками обох сторін. 
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції
Господарський суд міста Києва рішенням від 25.09.2025 у справі № 910/6412/25 у задоволенні позову відмовив повністю.
Рішення мотивовано тим, що договір оперативного лізингу є достроково розірваним із 04.01.2023 у порядку підпункту 17.3.2 пункту 17.3 цього договору, з чим погодився й сам лізингоодержувач (ДП "Рава-Руське лісове господарство"), повернувши лізингодавцю предмет лізингу за актом приймання-передачі (повернення з оперативного лізингу) основних засобів від 04.01.2023 та виконавши таким чином пункт 4.8 Договору. Повернення майна, в силу положень пункту 1.3 форвардного контракту автоматично призвело до припинення дії такого контракту, тобто цей форвардний контракт вважається розірваним із 04.01.2023, а продавець (відповідач) звільняється від виконання своїх зобов`язань за цим форвардним контрактом.
Вказаний висновок заснований на тому, що, виходячи зі змісту положень частини другої статті 795, частини другої статті 806 ЦК України, наслідком повернення предмету лізингу за відповідним актом є припинення зобов`язань сторін за Договором оперативного лізингу.
Також Господарський суд міста Києва додатковим рішенням від 05.11.2025 стягнув з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингфінанс" витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. В іншій частині заяви відповідача відмовив.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 рішення від 25.09.2025 та додаткове рішення від 05.11.2025 Господарського суду міста Києва у справі № 910/6412/25 залишені без змін. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2025, додаткове рішення від 05.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2026, у якій просило їх скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Також просив скасувати додаткове рішення про розподіл понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
У касаційній скарзі ставиться питання про невідповідність висновків судових рішень ухвалених у цій справі правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 16.06.2022 у справі № 607/18870/20, від 26.01.2022 у справі № 911/2525/19, від 20.07.2021 у справі № 911/1707/18, згідно з якими акт приймання-передачі як такий не є домовленістю сторін щодо встановлення (зміни, припинення) відповідних прав і обов`язків чи їх частини.
Також вказує на те, що судами невірно застосовано висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові у справі № 127/14633/16-ц від 16.05.2018, згідно з яким фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендодавця до орендаря, так і від орендаря до орендодавця. Оскільки сторони можуть установити інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти в договорі оренди. Такий момент було передбачено між сторонами, що судами не було враховано.
В частині додаткового рішення від 05.11.2025 вважає, що судами не враховано висновки викладені, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19, постанові Верховного Суду від 05.10.2023 у справі №911/1235/22, а також постановах Верховного Суду від 15.02.2023 у справі №643/16961/19 від 31.05.2023 року у справі №757/13974/21-ц. Згідно з цими висновками витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані.
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін. Зазначив, що касаційна скарга не містить чіткого обґрунтування які саме норми матеріального чи процесуального права порушено або неправильно застосовано судами попередніх інстанцій.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, частиною другою статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Позивач у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції визначив пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, для касаційного оскарження судових рішень, необхідно зазначити, що обов`язковою умовою у цьому разі є неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
Колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Водночас колегія суддів зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.
Як установлено судами попередніх інстанцій у справі № 910/6412/25 позивачем заявлена вимога про зобов`язання Товариства виконати умови форвардного контракту на продаж майна від 17.12.2021 шляхом продажу машини лісозаготівельної Форвардер АМКОДОР 2662-01, код комплектації 0008 (з маніпулятором Tajfun LIV 90KF (80), заводський номер АВ102662NM0100130, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2021 р. в., покупцю (Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України") за ціною 923 400,00 грн.
Однак, як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до пункту 1.3 форвардного контракту на продаж майна від 17.12.2021, його дія залежить від виконання в повному обсязі Покупцем своїх зобов`язань за Договором оперативного лізингу (оренди). У разі дострокового припинення дії (розірвання) договору оренди у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) Лізингоодержувачем своїх зобов`язань по ньому, підтверджених відповідними документами, дія цього Контракту припиняється, він вважається розірваним, а Продавець звільняється від виконання своїх зобов`язань по ньому.
Суди попередніх інстанцій встановили, що договір оперативного лізингу є достроково розірваним із 04.01.2023 у порядку підпункту 17.3.2 пункту 17.3 цього договору, з чим погодився й сам лізингоодержувач (ДП "Рава-Руське лісове господарство"), повернувши лізингодавцю предмет лізингу за актом приймання-передачі (повернення з оперативного лізингу) основних засобів від 04.01.2023 та виконавши таким чином пункт 4.8 Договору, що, у свою чергу, в силу положень пункту 1.3 форвардного контракту автоматично призвело до припинення дії такого контракту, тобто цей форвардний контракт вважається розірваним із 04.01.2023, а продавець (відповідач) звільняється від виконання своїх зобов`язань за цим форвардним контрактом.
Вказаний висновок заснований на тому, що, виходячи зі змісту положень частини другої статті 795, частини другої статті 806 ЦК України, наслідком повернення предмету лізингу за відповідним актом є припинення зобов`язань сторін за Договором оперативного лізингу.
Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 127/14633/16-ц від 16.05.2018, яка була врахована судами попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи № 910/6412/25, виснувала про те, що законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендодавця до орендаря, так і від орендаря до орендодавця. При цьому сторони можуть установити інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти в договорі оренди.
Доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували цей висновок є безпідставними.
Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що у цій постанові у справі № 127/14633/16-ц суд касаційної інстанції виклав саме підстави для застосування норм ст. ст. 653, 759, 795 Цивільного кодексу України і підтвердив закріплене законодавцем загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди, і відповідні норми застосовані судом першої інстанції до спірних правовідносин лізингу, до яких застосовуються загальні норми про оренду до відповідного об`єкту спірного правовідношення. 
Відповідно до частин 2, 3 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
Доводи касаційної скарги позивача про те, що правове регулювання нерухомого та рухомого майна відрізняється, а тому суди попередніх інстанцій безпідставно застосували у цій справі висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові у справі № 127/14633/16-ц від 16.05.2018, є помилковими. Верховний Суду у постанові від 23.09.2025 у справі № 910/8400/24 між тими ж сторонами з таким самим предметом позову, вже надавав оцінку цим доводам відповідача. У пункті 30 цієї постанови у справі № 910/8400/24 зазначено, що зважаючи на те, що в силу вимог частини 2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, а відповідним параграфом або законом не передбачено особливостей регулювання відносин за договором лізингу транспортного засобу, колегія суддів звертає увагу на положення статті 795 цього Кодексу, згідно з якою передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що Договір оперативного лізингу є достроково розірваним із 04.01.2023 у порядку підпункту 17.3.2 пункту 17.3 цього договору, з чим погодився сам лізингоодержувач (ДП "Рава-Руське лісове господарство"), повернувши лізингодавцю предмет лізингу за актом приймання-передачі (повернення з оперативного лізингу) основних засобів від 04.01.2023 та виконавши таким чином пункт 4.8 Договору, що, у свою чергу, в силу положень пункту 1.3 форвардного контракту автоматично призвело до припинення дії такого контракту, тобто цей форвардний контракт вважається розірваним із 04.01.2023, а продавець (відповідач) звільняється від виконання своїх зобов`язань за цим форвардним контрактом.
Посилання скаржника на укладення між сторонами Додаткової угоди від 25.04.2023, якою було продовжено строк лізингу до 14.11.2024, а також змінено сторону Лізингоодержувача за Договором на Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
У пункті 28 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.08.2025 у справі № 903/720/24 зі спору, що виник з орендних правовідносин, викладено висновок про те, що внесення змін можливе лише до чинного договору (такого, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення). У цій справі № 910/6412/25 судами попередніх інстанцій встановлено, що договір оперативного лізингу є достроково розірваним із 04.01.2023 у порядку підпункту 17.3.2 пункту 17.3 цього договору, відповідно укладення додаткової угоди до договору після того, як такий договір вже був розірваний, є неможливим.
Доводи касаційної скарги позивача про недобросовісну поведінку відповідача та прийняття судових рішень без врахування вимог пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України щодо забезпечення стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів, висновки щодо застосування якого викладено у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц (провадження № 14-175 цс 20), постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16 і в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц, є безпідставними.
Висновок щодо дотримання загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, залежить виключно від фактичних обставин, встановлених у кожній конкретній справі, а тому наведені скаржником у касаційній скарзі постанови не є релевантними для справи № 910/6412/25.
Не можуть бути підставою для скасування ухвалених у справі № 910/6412/25 судових рішень і доводи скаржника про те, що судами попередніх інстанцій не враховано при розгляді цієї справи висновків Верховного Суду, згідно з якими акт приймання-передачі як такий не є домовленістю сторін щодо встановлення (зміни, припинення) відповідних прав і обов`язків чи їх частини. Відповідно, позивач вважає, що складений між сторонами акт приймання-передачі не повинен розцінюватися як підстава для припинення існування договірних відносин, що на його думку відповідає висновкам, викладеним у постанові Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 607/18870/20, постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 911/2525/19, постанові Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 911/1707/18.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях.
Крім того, підставою касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Постанова Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 607/18870/20 прийнята у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тотус», Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-ПС», ОСОБА_1 про визнання недійсним протоколу № 2 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Тотус» від 24 червня 2014 року про передачу ОСОБА_1 частини основних засобів (обладнання) та акта прийому-передачі обладнання від 18 липня 2014 року, що укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Т-ПС».
Спір виник у зв`язку з тим, що між Банком та Товариством були укладені три кредитні договори, за якими банк надав позичальнику кредитні кошти. У забезпечення зобов`язань за кредитними договорами були укладені договори застави, предметом якої було рухоме майно товариства (обладнання). 24 червня 2014 року протоколом № 2 загальних зборів учасників ТОВ «Тотус» було прийнято рішення про передачу колишньому учаснику товариства основних засобів (обладнання), належного ТОВ «Тотус», у зв`язку із його виходом зі складу учасників, яке перебувало у заставі у банку.
Встановивши, що частина обладнання, яке на підставі рішення загальних зборів учасників товариства, передана колишньому учаснику, перебувала у заставі банку, Верховний Суд погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій, про наявність підстав для визнання недійсним рішення в означеній частині, оскільки зазначене майно перебувало у заставі і товариство вправі було розпоряджатися ним лише за згодою банку, якої останній не надавав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним акта прийому-передачі обладнання, Верховний Суд виснував, що акт прийому-передачі обладнання не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, у зв`язку з тим, що його підписання не створює, не змінює та не припиняє прав та обов`язків у сторін договору, а лише посвідчує факт передачі майна. 
Подібних обставин у справі № 910/6412/25 не встановлено. У справі № 910/6412/25 суди попередніх інстанцій встановили, що ДП "Рава-Руське лісове господарство" повернуло лізингодавцю предмет лізингу за актом приймання-передачі (повернення з оперативного лізингу) основних засобів від 04.01.2023, тобто встановили, що факт передачі майна підтверджено актом, відповідно до умов договору. Висновку про необхідність визнання недійсним цього акта рішення судів попередніх інстанцій у справі № 910/6412/25 не містять.
Отже правовідносини у справі № 910/6412/25 та у справі № 607/18870/20 не є подібними, оскільки відмінними є як суб`єктний склад, так і об`єкт спору і зміст цих відносин.
У справі № 911/2525/19 предметом судового розгляду є подана в межах справи про банкрутство ТОВ "Агро Трейд Екс" заява ліквідатора боржника - арбітражного керуючого Венської О.О. про визнання недійсними на підставі ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства рішення загальних зборів учасників ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Біотек", оформлене протоколом № 22/06-17 від 22.06.2017, додатку № 1 до протоколу № 22/06-17 від 22.06.2017, акту приймання-передачі нерухомого майна, укладеного 22.06.2017 між ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Біотек" та ОСОБА_1 , а також про скасування рішення про державну реєстрацію прав власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна і витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 спірного нерухомого майна.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство відбулась безоплатна передача майна боржника його засновнику, тобто заінтересованій особі, з порушенням процедури виходу учасника із товариства.
Верховний Суд у постанові від 26.01.2022 у справі № 911/2525/19 зазначив, що згідно зі ст. 16 ЦК України одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному законодавством, є визнання правочину (договору) недійсним.
Предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. 
У контексті зазначеного предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти самі по собі права позивача не порушують.
Водночас, спосіб захисту у вигляді визнання недійсним акту прийому-передачі не міститься в переліках способів захисту права, що визначені в ст.16 ЦК України та ст. 20 ГК України, не передбачений він також іншими нормами права.
Верховний Суд виснував про те, що встановивши, що спірний акт приймання-передачі не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, а звертаючись з вимогою про визнання його (як правочину) недійсним на підставі ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, заявником обрано неналежний спосіб захисту прав та інтересів, відповідно суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті і законного висновку про відмову у задоволенні вимог ліквідатора боржника у повному обсязі.
Подібних обставин у справі № 910/6412/25 не встановлено. У цій справі № 910/6412/25 суди попередніх інстанцій розцінили акт приймання-передачі (повернення з оперативного лізингу) основних засобів від 04.01.2023 саме як доказ волевиявлення ДП "Рава-Руське лісове господарство" на повернення лізингодавцю предмету лізингу, а не як правочин, а тому наведені позивачем доводи не підтвердилися.
Як вбачається з постанови Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 911/1707/18, неврахуванням висновків якої позивач обґрунтовує вимоги касаційної скарги, у цій справі подана спільна заява ліквідатора Банкрута арбітражного керуючого Загороднього О.М., а також кредиторів ТОВ "Шакур" та ФОП Волкодава Д.В. від 20.12.2019 до відповідачів - фізичних осіб про визнання недійсними правочинів та спростування майнових дій ФГ "Кухарук".
В обґрунтування заявлених вимог ліквідатор арбітражний керуючий Загородній О.М., ТОВ "Шакур" та ФОП Волкодав Д.В. зазначили, що під час проведення ліквідаційної процедури ліквідатору стало відомо, що керівником ФГ "Кухарук" вчинялися дії на виведення майна (активів) боржника, шляхом його передачі заінтересованим особам стосовно боржника та за заниженою вартістю або безоплатно, тому наявні підстави для застосування положень статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства щодо визнання недійсними відповідних правочинів та спростування майнових дій боржника.
Фізичною особою подана зустрічна позовна заява до ФГ "Кухарук" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Загороднього О.М. про визнання права власності.
У цій постанові Верховний Суд виснував, що акт прийому-передачі щодо нерухомого та рухомого майна у цій справі не є самостійним правочином.
Однак викладені у справі № 911/1707/18 висновки не є релевантними для справи № 910/6412/25, оскільки правовідносини у цих справах є очевидно неподібними.
Стаття 202 ЦК України не визначена правовою підставою позову у справі № 910/6412/25 та не підлягає застосуванню при вирішенні цього спору, а тому наведені скаржником висновки, згідно з якими акт приймання-передачі не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, не впливає на правильність постановлених у справі судових рішень.
Отже, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать наведеним скаржником постановам Верховного Суду, які ухвалені у неподібних до справи № 910/6412/25 правовідносинах, а зводяться до незгоди з наданою судами попередніх інстанцій у цій справі оцінкою встановлених обставин справи. Відповідно, наведена скаржником підстава для касаційного оскарження, встановлена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, у цій частині доводів касаційної скарги свого підтвердження не знаходить.
Також позивач у касаційній скарзі просив скасувати додаткове рішення суду першої інстанції про розподіл судових витрат. Підставою для касаційного оскарження також визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Зазначив, що судами не враховано висновки викладені, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19, постанові Верховного Суду від 05.10.2023 у справі №911/1235/22, а також постановах Верховного Суду від 15.02.2023 у справі №643/16961/19 від 31.05.2023 року у справі №757/13974/21-ц, згідно з якими витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).
Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Суди попередніх інстанцій застосували наведені вище норми та встановили, що у заяві від 22.07.2025 відповідач повідомив суд про те, що планує понести судові витрати на правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу відповідачем до заяви про ухвалення додаткового рішення додані:
- копія договору № 040625 від 04.06.2025 про надання правничої допомоги, укладеного між відповідачем (замовник) та адвокатом Білою О.В. (виконавець);
- детальний опис робіт від 21.07.2025;
- копія ордеру серії ВС № 1386132 від 04.06.2025;
- копія акту здачі-приймання послуг від 21.07.2025. 
Судом апеляційної інстанції надано оцінку доводам скаржника про те, що договір від 04.06.2025 укладений між відповідачем та Білою О.В. як фізичною особою - підприємцем, а не як з адвокатом та відхилено як необгрунтовані, оскільки укладення договору представником як фізичною особою-підприємцем не позбавляє такого представника статусу адвоката. Представництво інтересів відповідача у судах обох інстанцій здійснювала адвокат Біла О.В., повноваження якої підтверджено ордером серії ВС №1386132, інформація про адвоката наявна в Єдиному реєстрі адвокатів України.
Також судами попередніх інстанцій встановлено, що правнича допомога за договором від 04.06.2025 надавалась адвокатом Білою О.В. відповідачеві саме у межах справи № 910/6412/25, оскільки погоджений сторонами обсяг робіт стосувався договорів, які були предметом розгляду у цій справі (від 30.09.2021 № 210930/ОЛ-0308 оперативного лізингу (оренди), форвардного контракту на продаж транспортного засобу від 17.12.2021).
У той же час суди попередніх інстанцій перевірили обґрунтованість заявленого до відшкодування розміру правничої допомоги, його співмірність зі складністю справи та наданих послуг та відповідно їх обсягом, відповідність критерію розумної необхідності таких витрат, та врахували, що акт здачі-приймання наданих послуг та детальний розрахунок робіт містять дублюючі послуги, зазначений адвокатом час на підготовку та участь у судових засіданнях - 6 годин, є очевидно завищеним, оскільки тривалість всіх судових засідань в суді першої інстанції у даній справі становила більше однієї години. Також, суди врахували характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі, які не є складними та не потребували значних затрат часу для дослідження. Врахували, що представник відповідача адвокат Біла О.В. брала участь у судових засіданнях в суді першої інстанції у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, позивач у цій справі є державним підприємством та стягнення з нього грошових коштів у розмірі 25 000,00 грн є суттєвим в умовах воєнного стану, у зв`язку з чим частково задовольнили заяву відповідача, стягнули на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. 
Щодо доводів позивача, що захист відповідача здійснювався не адвокатом а фізичною особою-підприємцем, відповідно витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані, то вони свого підтвердження не знаходять. 
Додаткове рішення суду першої інстанції не суперечить висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19, яка наведена позивачем у касаційній скарзі, оскільки у цій справі №496/3134/19 судом встановлено, що юридичну консультацію позивачу надавав ФОП ОСОБА_2 , який не є адвокатом.
У справі № 910/6412/25 наявність у Білої О.В. статусу адвоката судами перевірено, зокрема повноваження адвоката Білої О.В. на представництво інтересів відповідача у судах першої та апеляційної інстанцій підтверджено ордером серії ВС №1386132, інформація про адвоката наявна в Єдиному реєстрі адвокатів України.
У постанові Верховного Суду від 05.10.2023 у справі №911/1235/22, на яку посилається скаржник, підставою для відмови у відшкодуванні Товариству з обмеженою відповідальністю «Асап-Мед» витрат на правничу допомогу, стало встановлення обставин відсутності у ФОП Сімікової Г.О. статусу адвоката.
У постанові Верховного Суду від 15.02.2023 у справі №643/16961/19 підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу стало те, що суду був наданий договір, укладений з ОСОБА_3 про надання правової допомоги щодо захисту інтересів в судовому порядку, які замовник оплатив, однак доказів того, що ОСОБА_3 на момент надання правової допомоги мав статус адвоката, суду не надано.
У постанові Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі №757/13974/21-ц підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу стало те, що заявник просив про компенсацію витрат, понесених на юридичні послуги ТОВ «ЮРИСТИ БЕЗПРОБЛЕМ», на підтвердження витрат на юридичні послуги цього товариства були надані угода про надання юридичних послуг, додаток до Угоди про надання юридичних послуг (повноваження) від 30 жовтня 2020 року, рахунки, меморіальні ордери, розрахунок витрат. Однак судом встановлено, що представництво інтересів заявника в судах першої та апеляційної інстанцій здійснювалося адвокатами Дрозд Р.Ю. та Дрозд К.Т. на підставі ордерів, які видані адвокатами, що здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Разом з тим матеріали справи не містили належних доказів понесення заявником витрат на професійну правничу допомогу, яка надавалась у справі адвокатами Дрозд Р.Ю. та Дрозд К.Т., що згідно з наданими до справи ордерами здійснюють адвокатську діяльність індивідуально, а також відповідних договорів про надання правової допомоги з цими адвокатами. Встановлення цих обставин, стало підставою для висновку про відсутність підстав для компенсації заявнику витрат на юридичні послуги ТОВ «ЮРИСТИ БЕЗПРОБЛЕМ».
Викладені судами попередніх інстанцій висновки при вирішенні заяви відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не суперечать висновкам, викладеним у наведених скаржником постановах Верховного Суду, оскільки фактичні обставини надання послуг з правничої допомоги у наведених справах та справі № 910/6412/25 є різними.
Отже, позивач не довів порушення або неправильного застосування апеляційним господарським судом норм матеріального або процесуального права при вирішенні питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, а також не виконав вимоги частини 6 статті 126 ГПК України, згідно з якою обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонам.
Незгода скаржника із рішенням, додатковим рішенням суду першої інстанції та постановою апеляційного господарського суду, ухваленими відповідно до норм статті 236 ГПК України, не є доказом неправильного застосування цими судами вказаних скаржником норм права.
За таких обставин, перевіривши застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень.
Висновки Верховного Суду
За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши оскаржені судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення та додаткове рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування з підстав, викладених у касаційній скарзі немає.
Судові витрати
З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2025, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 у справі № 910/6412/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець 

Судді О. Мамалуй

В. Студенець