ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/7043/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:
- визнати протиправними дії відповідача щодо обмеження виплати пенсії максимальним розміром та застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 №1778 та постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821, при нарахуванні та виплаті пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати відповідача здійснювати з 01.02.2026 щомісячне нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії у повному нарахованому розмірі, без обмеження її максимальним розміром та без застосування понижуючих коефіцієнтів чи обмежень, встановлених постановами Кабінету Міністрів України №1778 від 30.12.2025 та №821 від 14.07.2025, з урахуванням усіх призначених індексацій за 2024, 2025 та 2026 роки та надбавки як учаснику бойових дій;
- зобов`язати відповідача виплатити різницю між фактично отриманою та належною до виплати пенсією за період з 01.02.2026 по день фактичного відновлення виплати у повному обсязі.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі – Закон №2262-ХІІ), є учасником бойових дій. Вказує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 у справі №380/22179/25 відповідача зобов`язано здійснити перерахунок та виплату його пенсії без обмеження максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум. На виконання цього рішення відповідач провів перерахунок, за яким розмір нарахованої пенсії з урахуванням індексацій становить 35119,98 грн, проте фактична виплата здійснюється у меншому розмірі внаслідок обмеження максимальним розміром та застосування понижуючих коефіцієнтів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 №1778. Зазначає, що підзаконний акт не може змінювати визначений законом розмір пенсії, а проведена індексація фактично не збільшила виплату, оскільки поглинається встановленим обмеженням. Просить позов задовольнити.
У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову та посилається на те, що з 01.01.2026 розмір пенсії позивача переглянуто, а на виконання рішення суду у справі №380/22179/25 проведено перерахунок пенсії, за яким її підсумок з надбавками становить 35119,99 грн, з урахуванням максимального розміру – 29399,49 грн, а з урахуванням пониження згідно з постановою №1778 – 27589,30 грн. Вказує, що на виконання ст.30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 30.12.2025 №1778, якою визначив розміри і порядок застосування коефіцієнтів до сум перевищення, а виплата сум, донарахованих на виконання судових рішень, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821. Зазначає, що позивач помилково ототожнює застосування коефіцієнтів з обмеженням максимального розміру пенсії, оскільки постановою №1778 встановлено застосування коефіцієнтів лише до сум перевищення, а зазначені постанови є чинними та обов`язковими до виконання. Стверджує, що позивач фактично оскаржує виконання судового рішення, яке набрало законної сили та перебуває на стадії виконання, а відтак обрав невірний спосіб захисту. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Ухвалою судді від 05.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 26.05.2026 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі №380/7043/26.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.
Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-ХІІ (далі – Закон №2262-ХІІ). Позивач є учасником бойових дій.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 у справі №380/22179/25, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії відповідача щодо зменшення основного розміру пенсії позивача при здійсненні перерахунку з 01.02.2023 з 80% до 70% сум грошового забезпечення та щодо обмеження пенсії максимальним розміром; зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01.02.2023, виходячи з розміру 80% грошового забезпечення, без обмеження максимальним розміром, з урахуванням виплачених сум.
На виконання зазначеного рішення суду відповідач провів перерахунок пенсії позивача. Згідно з перерахунком пенсії станом на 01.04.2026 підсумок пенсії з надбавками становить 35119,99 грн; з урахуванням максимального розміру пенсії – 29399,49 грн; з урахуванням пониження суми згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 №1778 розмір пенсії, що підлягає до виплати, становить 27589,30 грн.
Уважаючи дії відповідача щодо обмеження виплати пенсії максимальним розміром та застосування понижуючих коефіцієнтів протиправними і такими, що порушують його право на належне пенсійне забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 ст.64 Основного Закону України встановлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Відповідно до ст.3 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ (далі - Указ №64/2022), у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Отже, у період дії в Україні воєнного стану, введеного Указом №64/2022, не можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, які встановлені ст.46 Конституції України.
Згідно з абз.1 преамбули Закону №2262-ХІІ, цим Законом визначаються умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Абзацом 3 преамбули Закону №2262-ХІІ встановлено, що держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Відповідно до ч.ч.1 і 3 ст.1-1 Закону №2262-ХІІ, законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів. Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.12.2025 року №4695-ІХ установлено, що у 2026 році у період дії воєнного стану в Україні пенсії, призначені (перераховані) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України" (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), розмір яких (пенсійної виплати) перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до цієї статті Кабінет Міністрів України затвердив постанову від 30.12.2025 року №1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану» (далі – Постанова №1778), пунктом 1 якої постановлено, що у період воєнного стану у 2026 році пенсії (пенсійні виплати), призначені (перераховані) відповідно до, зокрема, Закону №2262-ХІІ (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), розмір яких перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням коефіцієнтів до відповідних сум перевищення: до частини пенсії, що перевищує 10 та не перевищує 11 розмірів прожиткового мінімуму, - 0,5; до частини, що перевищує 11 та не перевищує 13 розмірів прожиткового мінімуму, - 0,4; до частини, що перевищує 13 та не перевищує 17 розмірів прожиткового мінімуму, - 0,3; до частини, що перевищує 17 та не перевищує 21 розмір прожиткового мінімуму, - 0,2; до частини, що перевищує 21 розмір прожиткового мінімуму, - 0,1.
У рішеннях від 09.07.2007 року №6-рп/2007, від 22.05.2008 року №10-рп/2008 та від 30.11.2010 року №22-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві; у разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.
Відповідно до ч.3 ст.8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відтак, оскільки Законом №2262-ХІІ та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено обмеження розміру пенсій, розмір яких (пенсійної виплати) перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, шляхом застосування до суми перевищення коефіцієнтів, тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст.30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та Постанови №1778.
У постанові від 11.09.2025 у справі №120/1081/25 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду виснував, що зміна правового регулювання відносин у сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб можлива лише у випадку внесення відповідних змін, зокрема, до Закону №2262-ХІІ, а інші нормативно-правові акти застосовуються лише у випадку їх прийняття відповідно до цих законів. Закон про Державний бюджет не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми; Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили щодо інших законів.
Верховний Суд у зазначеній постанові також вказав, що застосування при обчисленні (перерахунку) розміру пенсій осіб, які мають право на пенсію за Законом №2262-ХІІ, положень закону про Державний бюджет та постанови Кабінету Міністрів України, якими передбачено виплату таких пенсій із застосуванням коефіцієнтів до суми пенсії, що перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність (що фактично призводить до обмеження розміру таких пенсій), є протиправним та таким, що обмежує гарантоване право на належний соціальний захист, передбачене ст.46 Конституції України.
Згідно з ч.3 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Що стосується безпосередньо можливості обмеження пенсії максимальним розміром (у тому числі шляхом застосування коефіцієнтів до відповідних сум перевищення), суд враховує таке.
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-ХІІ (десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність), вперше введено в дію Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VI (далі – Закон №3668-VI), який набрав законної сили 01.10.2011 року.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ч.7 ст.43 Закону №2262-XII. Відповідно до п.2 резолютивної частини цього рішення положення ч.7 ст.43 Закону №2262-ХІІ, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто 20.12.2016 року.
Окрім того, рішенням Конституційного Суду України від 12.10.2022 року №7-р(II)/2022 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) приписи ст.2 Закону №3668-VI зі змінами, що поширюють свою дію на Закон №2262-XII, в тім, що вони не забезпечують соціальних гарантій високого рівня, які випливають зі спеціального юридичного статусу громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії Російської Федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року.
Таким чином, Конституційний Суд України вчергове наголосив, що будь-яке обмеження максимального розміру пенсій, призначених відповідно до Закону №2262-ХІІ, не відповідає сутності соціальних гарантій високого рівня для осіб, на яких поширюється дія ч.5 ст.17 Основного Закону.
Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону №2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016, а не норми Закону №3668-VІ.
Суд відхиляє посилання відповідача на те, що позивач обрав невірний спосіб захисту, оскільки фактично оскаржує виконання судового рішення у справі №380/22179/25, яке набрало законної сили та перебуває на стадії виконання, з огляду на наступне.
Предметом спору у справі №380/22179/25 були дії відповідача щодо зменшення основного розміру пенсії позивача з 80% до 70% грошового забезпечення на підставі довідки органу Служби безпеки України та щодо обмеження пенсії максимальним розміром при перерахунку з 01.02.2023. Натомість у цій справі позивач оскаржує дії відповідача щодо застосування понижуючих коефіцієнтів, передбачених Постановою №1778, при виплаті пенсії, що проведено відповідачем у межах виплати пенсії за 2026 рік. Постанова №1778 прийнята 30.12.2025 та застосовується з 01.01.2026, тобто такі дії вчинені відповідачем після ухвалення рішення у справі №380/22179/25 та на підставі іншого нормативно-правового акта, який не був і не міг бути предметом оцінки у тій справі.
За таких обставин звернення позивача до суду з даним позовом є належним способом захисту, передбаченим п.3 ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, та не є оскарженням виконання судового рішення у розумінні ст.383 цього Кодексу.
Висновки ж Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а та у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справах №522/1828/17 і №522/1826/17, на які посилається відповідач, не є релевантними для обставин справи, що розглядається, адже такі висновки викладені за інших обставин справи (щодо повторного оскарження тих самих дій, які вже були предметом судового розгляду), а відтак не підлягають застосуванню.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд приходить висновку, що дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо застосування при виплаті пенсії позивача, призначеної відповідно до Закону №2262-ХІІ, положень ст.30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та Постанови №1778, якими змінюються умови та/чи норми пенсійного забезпечення, є протиправними, а тому відповідач зобов`язаний виплачувати позивачу пенсію без обмеження її максимальним розміром та без застосування коефіцієнтів до відповідних сум перевищення.
Беручи до уваги сформовану судову практику Верховного Суду в аспекті права особи на належне пенсійне забезпечення, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає відновленню шляхом зобов`язання відповідача здійснювати нарахування та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром та без застосування понижуючих коефіцієнтів, передбачених Постановою №1778, з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити різницю між фактично отриманою та належною до виплати пенсією за період з 01.02.2026, суд зазначає, що зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії без обмеження максимальним розміром та без застосування коефіцієнтів з урахуванням раніше виплачених сум охоплює і виплату відповідної різниці, що утворилася за минулий час, а відтак ця вимога є складовою способу відновлення порушеного права та окремого вирішення не потребує.
Посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень» суд відхиляє, оскільки зазначена постанова визначає порядок здійснення видатків на виплату вже нарахованих на виконання судових рішень сум і не може бути підставою для застосування понижуючих коефіцієнтів та обмеження розміру пенсії, визначеного спеціальним законом.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.
Стосовно клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням відповідачем судового рішення, шляхом зобов`язання у встановлений судом строк подати звіт про його виконання, суд зазначає, що зобов`язання сторони надати звіт про виконання рішення суду є правом суду, а не обов`язком. Вимога щодо подачі звіту про виконання судового рішення слугує стимулюючим засобом для його виконання. Оскільки матеріали справи не містять жодного доказу того, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення у цій справі, тому відсутні обґрунтовані підстави для зобов`язання відповідача подати суду такий звіт.
Щодо судового збору, то згідно з п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від його сплати, а відтак розподіл на підставі ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в :

позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо обмеження з 01.02.2026 виплати пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром та застосування при її виплаті понижуючих коефіцієнтів, передбачених статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 №1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: вул.Митрополита Андрея, 10, м.Львів, 79016; код ЄДРПОУ: 13814885) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) пенсії з 01.02.2026 без обмеження її максимальним розміром та без застосування понижуючих коефіцієнтів, передбачених статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 №1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану», з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.