Справа № 166/159/25  Провадження №11-кп/802/443/26 | Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
| Доповідач:                 ОСОБА_2

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді -      ОСОБА_2 ,
суддів -       ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
за участю секретаря –     ОСОБА_5 ,
прокурора -      ОСОБА_6 ,
особи, щодо якої вирішується 
питання про застосування примусових 
заходів медичного характеру   ОСОБА_7 ,
законного представника -     ОСОБА_8 ,
захисника -       ОСОБА_9 ,
представника потерпілого -    ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні – прокурора Ратнівського відділу Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_11 на ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 16 березня 2026 року про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В
Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 16 березня 2026 року визнано, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, житель АДРЕСА_1 , із загальною середньою освітою, непрацюючий, з інвалідністю ІІІ групи, неодружений, несудимий, вчинив у стані неосудності суспільно-небезпечне діяння, яке містить ознаки злочину, передбаченого статтею 126-1 Кримінального кодексу України. 
Застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Так, згідно ухвали суду ОСОБА_7 всупереч статті 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог статей 1, 3, 29 Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству», будучи особою, яка раніше неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, зокрема постановами Ратнівського районного суду Волинської області № 166/326/24 від 05 березня 2024 року, № 166/539/24 від 15 квітня 2024 року, за умисне систематичне вчинення психологічного насильства по відношенню до колишньої дружини ОСОБА_12 , яке виражалось у словесних образах, погрозах, висловлюваннях нецензурною лайкою, приниженні та залякуванні, вчинив домашнє насильство відносно ОСОБА_12 , тим самим викликав у неї побоювання за свою безпеку та життя, що призвело до психологічних страждань потерпілої, а також погіршення якості її життя, що виразилось у формі втрати енергійності, втоми, фізичного дискомфорту, втрати повноцінного сну та відпочинку, негативних переживань та емоційної напруженості, в тому числі втрати самооцінки та позитивних емоцій. 
Так, ОСОБА_7 , близько 02 години 29 вересня 2024 року прийшовши до місця проживання потерпілої ОСОБА_12 по АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи, що його дії носять систематичний характер, діючи з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття, в грубій формі висловлювався нецензурною лайкою відносно колишньої дружини, принижував та ображав словесно, погрожував їй особистою фізичною розправою, спричиненням тілесних ушкоджень, тим самим вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно ОСОБА_12 . Вказані дії викликали у потерпілої побоювання за свою безпеку та життя, погіршення якості її життя, що виразилось в емоційних розладах, зокрема втраті енергійності, втомі, фізичному дискомфорту, втраті повноцінного сну та відпочинку, переживаннях за власне життя та здоров`я, постійній емоційній напруженості, в тому числі в заниженні самооцінки та негативних емоціях. 
Продовжуючи свої дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_12 , з якою він перебував у сімейних відносинах, приблизно о 09 годині 40 хвилини 21 жовтня 2024 року ОСОБА_7 прийшов до магазину чоловічого одягу, що по АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи, що його дії носять систематичний характер, діючи з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття, в грубій формі висловлювався нецензурною лайкою відносно колишньої дружини, принижував та ображав словесно, погрожував їй особистою фізичною розправою, намагався спричинити тілесні ушкодження, тим самим вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно ОСОБА_12 . Вказані дії викликали у потерпілої побоювання за свою безпеку та життя погіршення якості її життя, що виразилось в емоційних розладах, зокрема втраті повноцінного сну та відпочинку, переживаннях за власне життя та здоров`я, постійній емоційній напруженості, в тому числі у заниженні самооцінки та негативних емоціях.
У поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікацію суспільно-небезпечного діяння ОСОБА_7 , щодо якого вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, вважає судове рішення незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що висновки суду про психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння у формі умислу та мотиву не ґрунтується на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, що беззаперечно свідчить про неправильне застосування такого закону. 
Просить змінити оскаржену ухвалу, виключити із мотивувальної частини ухвали суду посилання на визнання доведеним наявності умислу і мотиву в діянні ОСОБА_7 при формулюванні обставин вчинення суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, у стані неосудності. В іншій частині ухвалу залишити без зміни. 
В поданому до суду запереченні на апеляційну скаргу представник потерпілої зазначає, про безпідставність апеляційних вимог прокурора. Зокрема прокурор вказує, що суд першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали здійснив вказівку про спрямованість умислу і мотиву дій ОСОБА_7 . Однак такі твердження, на думку представника потерпілої, не відповідають дійсності, оскільки судом було зазначено формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_7 органом досудового розслідування, при цьому суд не визнавав доведеним пред`явлене прокурором обвинувачення в повному обсязі, про що свідчить часткове задоволення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру.
Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть ухвали і доводи апеляційної скарги, думку прокурора, яка апеляційну скаргу сторони обвинувачення підтримала, доводи ОСОБА_7 та його законного представника, захисника, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
За положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно з підпунктом «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру має містити виклад фактичних обставин суспільно небезпечного діяння, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію суспільно небезпечного діяння з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання суспільно небезпечного діяння.
Зі змісту ст. 513 КПК України слідує, що в ухвалі про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує серед іншого такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано не було.
Районним судом в резолютивній частині свого рішення зазначено, що клопотання прокурора ОСОБА_13 підлягає частковому задоволенню, при цьому не наведено жодного обґрунтування у мотивувальній частині судового рішення щодо задоволення такого клопотання лише частково. 
Визначальним при визначенні конкретної процедури здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру є встановлення осудності особи як обов`язкової ознаки суб`єкта кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 18 КК України).
Так, осудність є однією із загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.
Відповідно до висновку додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 23 від 12 січня 2026 року ОСОБА_7 на момент експертизи страждає на біполярний афективний розлад з алкогольним обтяженням в стані ремісії та потребує примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку
У мотивувальній частині ухвали міститься вказівка на те, що суд вважає доведеним, що ОСОБА_7 у стані неосудності скоїв суспільно-небезпечне діяння, що має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК, тобто умисного систематичного психологічного насильства щодо колишнього подружжя, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої.
Виходячи з положень ст. 23 КК України, виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Умисна форма вини включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.
Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.
Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.
Таким чином, посилання суду першої інстанції в своєму рішенні на спрямованість умислу, мотиву і мети дій у формулюванні обвинувачення ОСОБА_7 , як на складові злочину (суспільно небезпечного діяння) є зайві.
Враховуючи наведені вище обставини, апеляційний суд вважає цілком безпідставним зазначення в оскарженій ухвалі даних про психічне ставлення ОСОБА_7 до вчиненого суспільно-небезпечного діяння, як то вчинення його «усвідомлюючи, що його дії носять систематичний характер, діючи з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття», що не ґрунтується на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність. Адже у стані неосудності особа не здатна розуміти своїх дій та керувати ними, а мета і мотив, які особа має чітко усвідомлювати, як ознаки суб`єктивної сторони складу злочину за наявності такого стану відсутні, то встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. У такому випадку юридична оцінка суспільно небезпечного діяння повинна надаватися, виходячи з фактичних обставин скоєного діяння та наслідків, що настали.
Таким чином, суд виклав в судовому рішенні ті обставини вчинення суспільно небезпечного діяння, які сформульовані органом досудового розслідування у клопотанні, проте не встановив та не визначив обставин, з`ясованих судом за наслідками судового розгляду після дослідження всіх доказів.
Відповідно до положень п.14 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», ухвала (постанова) у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінально-процесуального закону і містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визначеного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, яким суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.
В зв`язку з цим весь судовий розгляд проведено з огляду на умисний характер протиправних дій ОСОБА_7 , що фактично є порушенням вимог ст.ст. 512-513 КПК України.
На думку колегії суддів, в даному випадку судом допущено ряд істотних порушень вимог кримінально процесуального закону, в тому числі права ОСОБА_7 на захист, враховуючи формулювання протиправних дій в обвинувальному акті, які не можуть бути усунуті судом апеляційної інстанції на відповідній стадії судового розгляду, а тому оскаржена ухвала підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду клопотання у суді першої інстанції.
Призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції відповідно до положень ч. 2 ст. 415 КПК України не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність. Тому доводи апеляційної скарги прокурора підлягають ретельній перевірці судом першої інстанції при новому розгляді клопотання. 
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415 КПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні – прокурора Ратнівського відділу Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.
Ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 16 березня 2026 року стосовно ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд клопотання у суді першої інстанції. 

Головуючий

Судді