ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1115/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №704/1298/25 Категорія: 304090000 	Дьяченко Д. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді секретар 	Василенко Л. І., Карпенко О. В. Любченко Т.М.	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 12.03.2026 (суддя в суді першої інстанції Дьяченко Д. О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

у вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просила суд стягнути з відповідача суму інфляційного збільшення за період з 25.12.2012 по 20.05.2025 в розмірі 158 123,08 грн., 3 % річних в розмірі 16 160,21 грн., а всього 174 283,29 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 12.10.2011 розірвано шлюб між сторонами у справі, зареєстрований 07.08.2004 Кривоколінською сільською радою Тальнівського району Черкаської області. 
Під час розгляду справи про розірвання шлюбу, 21.09.2011 ОСОБА_2 видав позивачу нотаріально посвідчену заяву, якою зобов`язався сплатити їй 44 000 грн в строк до 20.04.2012 в якості компенсації за належну їй частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель та частину земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 не виконав грошового зобов`язання у строк, встановлений в нотаріально посвідченій заяві.
Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 25.12.2012 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг в розмірі 44 000 грн. та 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 1 320 грн.
На підставі вказаного рішення позивач отримала виконавчий лист, який звернуто до примусового виконання.
Під час примусового стягнення з ОСОБА_2 суми боргу, відповідач перерахував позивачу 28.01.2025 – 1 642,50 грн., 17.02.2025 – 15 400 грн., 14.03.2025– 12 500 грн., 23.04.2025 – 13 000 грн., 20.05.2025 – 1 457,50 грн. 
Позивач зазначає, що оскільки рішенням суду з відповідача стягнуто всю суму заборгованості достроково, то в неї на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України виникло право нарахувати 3 % річних та інфляційні втрати за період з 25.12.2012 – дати ухвалення рішення Тальнівським районним судом Черкаської області та по 20.05.2025 – дати останнього перерахунку відповідачем суми боргу. 
Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 12.03.2026 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат за період з 04.04.2017 по 20.05.2025 в розмірі 52 791,46 грн., 3 % річних в розмірі 10 514,95 грн., а всього стягнуто кошти в сумі 63 306,41 грн. 
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не було грошове зобов`язання, сума заборгованості якого встановлена рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 25.12.2012, а тому позивач набув право нараховувати 3 % річних та індекс інфляції в порядку ст. 625 ЦК України. При цьому в рішенні зазначено, що стороною відповідача заявлено клопотання про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, тому суд погодився з розрахунками представника відповідача, за якими сума інфляційних втрат за період з 04.04.2017 по 20.05.2025 становить 52 791,46 грн., а сума 3 % річних – 10 514,95 грн., тому вважав за необхідне стягнути на користь позивача кошти на загальну суму 63 306,41 грн., частково задовольнивши позовні вимоги.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Довженко В. І. просить скасувати рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 12.03.2026 в частині відмови в задоволенні вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі в сумі 174 283,29 грн.
Апеляційна с карга обґрунтована тим, що суд за наявності встановленого факту визнання боргу в 2025 році був зобов`язаний відмовити відповідачу у захисту його права на застосування строку позовної давності і прийняття розрахунку відповідача призвело до втрати позивачем 110 000 грн. майнової компенсації. Суд не врахував, що сплата частини боргу в 2025 році «обнулила» строки позовної давності для всього обсягу зобов`язання, включаючи нарахування за ст. 625 ЦК України за весь період з 2012 року.
Крім того вказано, що суд першої інстанції не вирішив питання про розподіл судових витрат за наслідком розгляду справи і відсутність рішення щодо витрат свідчить про неповноту розгляду справи та ігнорування майнових прав позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просила її відхилити як безпідставну, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що заочним рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 25.12.2025 у цивільній справі (№ провадження 2/2317/360/2012) задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та стягнуто з останнього на користь позивача борг в розмірі 44 000 грн.
На підставі вказаного рішення позивач отримала виконавчий лист, який звернуто до примусового виконання.
Відповідно до розрахунку вимог ОСОБА_1 в зв`язку з неповерненням ОСОБА_2 суми боргу, позивач нарахував 3 % річних та інфляційні втрати за період з 25.12.2012 по 28.01.2025 (від суми боргу 44 000 грн.).
Після сплати боржником 28.01.2025 суми 1 642,50 грн., сума боргу склала 42 357,50 грн., тому позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати за період з 28.01.2025 по 17.02.2025 (від суми боргу 42 357,50 грн.).
Після сплати боржником 17.02.2025 суми 15 400 грн., сума боргу склала 26 957,50 грн., тому позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати за період з 17.02.2025 по 14.03.2025 (від суми боргу 26 957,50 грн.).
Після сплати боржником 14.03.2025 суми 12 500 грн., сума боргу склала 14 457,50 грн., тому позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати за період з 14.03.2025 по 23.04.2025 (від суми боргу 14 457,50 грн.).
Після сплати боржником 23.04.2025 суми 13 000 грн., сума боргу склала 1 457,50 грн., тому позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати по 20.05.2025 (від суми боргу 1 457,50 грн.).
Загальна сума інфляційного збільшення за період з 25.12.2012 по 20.05.2025 склала 158 123,08 грн., а 3 % річних за вказаний період склало 16 160,21 грн.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції стороною відповідача заявлено клопотання про застосування судом строків позовної давності до вимог позивача.
Предметом позову у даній справі є стягнення боргу на підставі ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів - суми основного боргу позики за нотаріально посвідченою заявою, стягнутих рішенням суду.
Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.
Відповідно до ч. 1 ст 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. 
Частиною 5 вказаної статті передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241 цс 19 та № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591 цс 18. Крім того, Верховний Суд у постанові від 01.07.2020 у справі № 535/757/17, провадження № 61-30148 св 18, зроблено аналогічний висновок щодо подібних правовідносин.
Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Судом у даній справі встановлено, що ОСОБА_2 має невиконане грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , яке визначено рішенням суду.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
Установивши, що рішення суду відповідач тривалий час не виконує, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність у позивача права на стягнення з відповідача, відповідно до ст. 625 ЦК України, трьох процентів річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.
Перевіряючи розрахунок позивача щодо обчислень інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми та дотримання позивачем строків позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, суд першої інстанції вірно врахував, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
У даній справі позивач звернулася до суду з позовом у вересні 2025 року, розрахувавши суму заборгованості відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 25.12.2012 по 20.05.2025.
Із досліджених матеріалів справи судом встановлено, що невиконання боржником грошового зобов`язання тривало під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який завершився 30.06.2023.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.
Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30.03.2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.
Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Отже, Законом № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Враховуючи, що пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України перебіг строку позовної давності продовжено на строк дії карантину, внесені до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зміни набули чинності з 02.04.2020, відповідно не є пропущеним строк позовної давності щодо платежів, строк сплати яких станом на 02.04.2017 не завершився.
Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що доводи відповідача щодо заявленого строку позовної давності є обгрунтовані, оскільки позовна давність за вимогами про стягнення з 25.12.2012 до 01.04.2017 заявлені поза межами позовної давності, а відтак позивач має право на стягнення з відповідача індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, сума якого встановлена рішенням суду починаючи з квітня 2017.
Водночас, сплив позовної давності в частині певного періоду прострочення виконання грошового зобов`язання не свідчить про сплив позовної давності в іншій частині, яка стосується відповідальності відповідача за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 ЦК України, а саме, за період з 02.04.2017.
Аналогічний висновок щодо права стягувача на стягнення індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання поза межами трьох останніх років, враховуючи продовження строку позовної давності міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24.
У зв`язку із викладеним, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення базової суми для розрахунку та врахування розрахунку індексу інфляції, а також трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, визначених статтею 625 ЦК України з квітня 2017 року.
Щодо доводів апеляційної скарги про визнання боржником суми боргу шляхом здійснення платежів 28.01.2025, 17.02.2025, 14.03.2025, 24.04.2024, 20.05.2025, колегія суддів зауважує, що такі платежі здійснені в ході здійснення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення від 25.12.2012 року, тому дана обставина не є визнанням боргу відповідачем та не є підставою для переривання строку позовної давності.
Крім того, період нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, після 24.02.2022, який врахований судом першої інстанції під час розгляду справи суперечить приписам п. 18 Прикінцевих положень ЦК України, відповідно до яких у період воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності за ст. 625 ЦК України. Однак, колегія суддів враховує, що рішення суду боржником (відповідачем) не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції застосовує правило заборони повороту недопустимості погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 у справі № 201/2288/20 (провадження № 61-7154св22) зазначено, що «рішення суду здатне бути джерелом для набуття цивільних прав і обов`язків тільки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Рішення суду, як правомірна приватноправова конструкція, не повинно використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню для набуття цивільних прав і обов`язків, за відсутності вказівки про це в актах цивільного законодавства». Касаційний суд зауважив, що принцип заборони повороту до гіршого відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом – tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення).
Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги. 
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції норм процесуального права щодо розподілу судових витрат.
З матеріалів справи та змісту рішення суду вбачається, що судом питання про розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи не вирішувалося взагалі, а оскільки після апеляційного перегляду справи рішення суду залишено без змін, тому вирішення питання розподілу судових витрат у даній справі можливе шляхом ухвалення місцевим судом додаткового рішення за власною ініціативою або за заявою учасників справи для усунення неповноти основного рішення. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищевикладене, рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 12.03.2026 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України у зв`язку з відхиленням вимог апеляційної скарги судові витрати скаржника по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи до відшкодування не підлягають.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в  :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 12.03.2026 у даній цивільній справі – залишити без змін.
Судові витрати позивача по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи не відшкодовувати.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 12.05.2026. 

Суддя-доповідач

Судді