ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 369/2437/22
провадження № 61-11274св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є В., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Петропавлівсько-Борщагівська сільська рада, 
третя особа - Приватне підприємство «ФОРАС-Ленд»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2024 року у складі судді Фінагеєвої І. О. та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що у листопаді 2021 року дізнався, що рішенням від 04 лютого 1999 року Петропавлівсько-Борщагівська сільська рада видала ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 015488 на земельну ділянку площею 0,082 га, розташовану АДРЕСА_1 , який зареєстрований у Книзі записів державних актів про право власності на землю за № 137.
Водночас 28 грудня 2002 року рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради видано йому державний акт серії ІІ-КВ № 085284 на право приватної власності на ту ж земельну ділянку, площею 0,0804 га за тією ж адресою, який зареєстрований у Книзі записів державних актів про право власності на землю за № 2053.
Посилаючись на те, що державний акт про право власності на землю був виданий ОСОБА_3 із порушенням вимог закону, просив суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 015488 на земельну ділянку площею 0,082 га, розташовану АДРЕСА_1 , зареєстрований у Книзі записів державних актів про право власності на землю за №137.
Ухвалою Києва-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2023 року замінено позивача ОСОБА_2 на його правонаступника ОСОБА_1 , у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 . 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції відмовив у позові через неналежний суб`єктний склад учасників справи. Зокрема, суд зазначив, що позовні вимоги пред`явлені до Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради, як органу місцевого самоврядування, який прийняв рішення про видачу оспорюваного акту на право власності на землю. Водночас ОСОБА_3 , якому було видано акт, до участі у справі не залучений, а суд не уповноважений на власний розсуд віршувати такі процесуальні питання. Суд уважав, що без залучення всіх належних відповідачів такі позовні вимоги не можуть бути вирішені.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги  ОСОБА_1 , рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2024 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з судовим рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
01 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16, від 15 травня 2019 року у справі № 552/91/18, від 15 травня 2019 року у справі № 554/9144/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також, касаційна скарга містить посилання на порушення судами норм процесуального права, а саме: справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Заявник зазначає, що у матеріалах справи наявні докази про її присутність у суді та отримання повісток про наступні засідання, що, у свою чергу, свідчить про необґрунтованість висновку суду щодо її неявки в судові засідання. Недослідження судом ключових доказів та неврахування її участі у засіданнях призвели до винесення неправосудного рішення.
Матеріали справи не були належним чином досліджені судами, а зроблені ними висновки є помилковими та не відповідають нормам земельного законодавства. Суди не дослідили спірний державний акт на право приватної власності на землю від 04 лютого 1999 року щодо земельної ділянки площею 0,082 га, не дослідили лист ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 20 лютого 2024 року, згідно з яким в архівах відсутній вказаний державний акт та підтверджує, що він взагалі не видавався  ОСОБА_3 ..Не дослідивши ці докази, суд першої інстанції ухилився від належного розгляду справи, складав довідки про її неявку, вилучив протоколи судових засідань і ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам закону.
Доводи інших учасників справи
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу № 369/2437/22 за позовом ОСОБА_1 до Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради, третя особа - Приватне підприємство «ФОРАС-Ленд» про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю.
Матеріали справи № 369/2437/22 надійшли до Верховного Суду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що у 2021 році Приватне підприємством «Форас-Ленд» розробило технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) за заявою ОСОБА_3 від 18 серпня 2021 року для внесення відомостей до автоматизованої системи ведення Державного земельного кадастру (далі - ДЗК), на земельну ділянку орієнтовною площею 0,0804 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в межах АДРЕСА_1 .
До заяви від 18 серпня 2021 року приєднано копію державного акта на право приватної власності на землю від 04 лютого 1999 року серії ІІ-КВ № 015488, який був виданий ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів від 15 жовтня 1998 року та зареєстрований у Книзі реєстрації Державних актів на право власності на землю за № 137.
Також установлено, що у 2021 році Товариство з обмеженою відповідальністю «Київський регіональний інститут земельної реформи» склало технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою ОСОБА_2 від 27 вересня 2021 року на земельну ділянку, площею 0,0804 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в межах АДРЕСА_1 .
До вказаної заяви додано державний акт на право власності на землю серії ІІ-КВ № 085284 площею 0,082 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , який виданий ОСОБА_2 28 грудня 2002 року та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2053, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим № 4-3359.
Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 25 вересня 1999 року, зазначена земельна ділянка належала продавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-КВ № 074776, виданого 10 вересня 1999 року виконавчим комітетом Борщагівської сільської ради народних депутатів.
Згідно з Інформацією з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 26 листопада 2021 року, земельна ділянка за вказаною адресою була передана 11 квітня 2008 року ОСОБА_2 в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року.
Згідно з листом Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 08 грудня 2022 року № 1-12/2732 земельна ділянка, розташована на АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_3 не надавалася, а за вказано адресою земельна ділянка належить ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. За змістом заповіту від 13 вересня 2005 року ОСОБА_2 на випадок смерті заповідав усе належне йому майно своїй матері ОСОБА_1 .
Ухвалою Києва-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2023 року, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , останнього замінено на його правонаступника ОСОБА_1 .
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржуваного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16, від 15 травня 2019 року у справі № 552/91/18, від 15 травня 2019 року у справі № 554/9144/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, а саме: справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. 
Частиною 1 статті 126 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. 
Відповідно до статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Предметом спору у справі, що переглядається, є визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на землю від 04 лютого 1999 року № 015488 на земельну ділянку площею 0,082 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , виданого ОСОБА_3 на підставі рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради.
На виконання вимог процесуального права позивач, визначаючи суб`єктний склад учасників, відповідачем у справі зазначив Петропавлівсько-Борщагівську сільську раду. 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.
Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Визначення позивачем у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Відповідно до вимог статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
За змістом наведених норм цивільного процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.
Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
У постанові від 24 лютого 2021 року в справі № 581/478/18 Верховний Суд зазначив, що належними відповідачами у справах про визнання недійсними актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку, та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу. 
Суди встановили, що зміст і характер відносин між учасниками в цій справі, встановлені судами обставини справи підтверджують, що спір виник між позивачем та ОСОБА_3 щодо права останнього на спірну земельну ділянку. Вказана особа, право власності якої на земельну ділянку оспорюється, не залучена до участі у справі.
Питання про залучення належного співвідповідача судом не вирішувалося, оскільки таке клопотання позивач (правонаступник позивача) не заявляв.
Висновки по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені судами за належного суб`єктного складу її учасників.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, ухвалив судове рішення про відмову у позові через неналежний суб`єктний склад учасників справи.
Колегія суддів погоджується з висновками судів, що ОСОБА_3 слід вважати належним співвідповідачем за заявленими позивачем вимогами. Отже пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивачку права звернутися до суду з позовом із формуванням належного складу відповідачів за захистом порушених прав.
Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Аргументи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах колегія суддів відхиляє, оскільки у мотивувальній частині постанови наведено посилання на постанови Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Посилання в касаційній скарзі на порушення судом першої інстанції пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України не знайшли свого підтвердження, оскільки аналіз матеріалів справи свідчить та не заперечується позивачем, що остання повідомлялась судом належним чином про розгляд справи, з`являлась у судові засідання, подавала заяви та клопотання. Апеляційна скарга не містила доводів про те, що справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання. Під час апеляційного перегляду цієї справи позивач безпосередньо брала участь у її розгляді, надавала свої пояснення.
Інші наведені у касаційній скарзі аргументи фактично зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлених обставин справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення, ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун