УХВАЛА

10 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 367/4068/17 
провадження № 61-10241св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 

учасники справи: 
позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, 
відповідач -  ОСОБА_1 , 
треті особи: Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів, Національний природний парк «Голосіївський», Київська обласна рада, 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Єгоров Богдан Станіславович, на постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2025 року у складі колегії суддів Соколової В. В., Невідомої Т. О., Поліщук Н. В. у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів, Національний природний парк «Голосіївський», Київська обласна рада, про витребування майна з чужого незаконного володіння, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У червні 2017 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів, Національний природний парк «Голосіївський» (далі - НПП «Голосіївський»), Київська обласна рада, в якому просив витребувати з незаконного володіння відповідача на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером 3210946200:01:042:0108, площею 0,15 га. 

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2094/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 » затверджено проєкт землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,15 га. 

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ, № 9922134. 

10 лютого 2011 року на підставі договору купівлі-продажу спірну земельну ділянку придбав ОСОБА_1 , про що у державному акті зроблено відмітку про перехід права власності. 

Апеляційний суд Київської області рішенням від 28 квітня 2014 року у справі № 367/802/13 залишив без змін рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 серпня 2013 року в частині визнання недійсним зазначеного рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2094/25-5. 

У зазначеній справі суди встановили, що спірна земельна ділянка розташована поза межами смт Коцюбинське, оскільки на момент прийняття рішення про її передання у власність межі населеного пункту в установленому законом порядку визначені не були. Внаслідок цього Коцюбинська селищна рада перевищила свої повноваження щодо розпорядження землями за межами населеного пункту, а прийняте нею рішення не відповідало вимогам земельного законодавства. 

Отже, преюдиційним є факт передання земельної ділянки у власність першому набувачеві на підставі рішення органу місцевого самоврядування, який не був уповноважений розпоряджатися відповідною землею. 

Указом Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» територію парку розширено на 6 462,62 га за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених засаджень «Київзеленбуд» (далі - КП «Київзеленбуд»), зокрема кварталів Святошинського лісництва, до яких віднесено територію, на якій розташована спірна земельна ділянка. 

Згідно з інформацією органів земельних ресурсів та матеріалами лісовпорядкування, спірна земельна ділянка розташована у межах 101 кварталу та належить до земель лісогосподарського призначення, які віднесені до земель природно-заповідного фонду НПП «Голосіївський». 

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності поза волею її належного розпорядника - Кабінету Міністрів України, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, наявні правові підстави для її витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 

З огляду на правовий режим земель лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, а також на встановлений судами факт перевищення повноважень органом місцевого самоврядування під час їх передання, обставини набуття спірної земельної ділянки виключають добросовісність набувача та дають підстави для витребування земельної ділянки незалежно від кількості подальших переходів права власності. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Ірпінський міський суд Київської області у складі судді Шестопалової Я. В. рішенням від 30 травня 2024 року у задоволенні позову відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням вимог Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» підлягає розгляду як порушення права власності держави або відповідної територіальної громади, яке не пов`язане з позбавленням власника володіння земельною ділянкою, навіть у разі державної реєстрації за іншою особою права власності на таку ділянку. 

За таких обставин суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушеного права є звернення до суду з негаторним позовом у порядку, визначеному статтею 391 ЦК України, з метою усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного призначення шляхом її повернення власникові. 

Отже, вимога прокурора про витребування спірної земельної ділянки не є належним способом захисту права власника на земельну ділянку природно-заповідного фонду, оскільки у цій категорії справ порушене право має захищатися шляхом повернення земельної ділянки її власнику в порядку пред`явлення негаторного позову. 

Київський апеляційний суд постановою від 14 липня 2025 року апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України задовольнив. 

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов задовольнив. 

Витребував із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером 3210946200:01:042:0108, площею 0,15 га. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення та розташована на території об`єкта природно-заповідного фонду - НПП «Голосіївський», а тому її розпорядником є Кабінет Міністрів України. 

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію, відповідно до якої вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України є належним та ефективним способом захисту права державної власності. 

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять суспільний інтерес, а протиправні дії органу місцевого самоврядування, спрямовані на вибуття земельної ділянки з володіння держави, такому інтересу не відповідають. 

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся з позовом, не є фактичним володільцем спірної земельної ділянки, однак як власник має право на її витребування від особи, яка незаконно володіє нею. 

Таким чином, порушене право держави підлягає захисту саме шляхом витребування земельної ділянки з володіння кінцевого набувача. У разі задоволення позову про витребування статус володільця буде відновлено за державою. 

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо неналежності обраного прокурором способу захисту та необхідності звернення з негаторним позовом. 

Крім того, враховуючи встановлений судовим рішенням у справі № 367/802/13 факт незаконності вибуття земельної ділянки з державної власності, витребування спірної земельної ділянки у добросовісного набувача в порядку, передбаченому ЦК України, є пропорційним заходом втручання у право власності. 

Вирішуючи питання щодо застосування наслідків спливу позовної давності, про що було заявлено відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів встановила, що Кабінет Міністрів України довідався про порушення свого права та про особу, яка його порушила, з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у цій справі, тобто у липні 2017 року, що підтверджено поясненнями Кабінету Міністрів України, а матеріали справи не містять доказів на спростування цих обставин. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У серпні 2025 року ОСОБА_1 через представника Єгорова Б. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2025 року, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2024 року залишити в силі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 та у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 923/129/17, від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20, від 09 лютого 2023 року у справі № 483/2263/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 388, 390 ЦК України у новій редакції в подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд належним чином не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що прокурор не навів належного обґрунтування підстав для звернення до суду в інтересах Кабінету Міністрів України, не надав доказів того, що Кабінету Міністрів України було відомо про порушення прав держави та що цей орган, незважаючи на таке знання, не здійснив їх захист у розумний строк. 

Крім того, прокурор до звернення до суду не повідомив відповідний суб`єкт владних повноважень про намір пред`явити позов в його інтересах. 

Апеляційний суд повинен був з`ясувати питання наявності конкретного порушеного права (інтересу), а також встановити, який саме державний орган уповноважений здійснювати функції розпорядження спірною земельною ділянкою, зокрема з урахуванням адміністративно-територіальної належності земельної ділянки до відповідної адміністративної одиниці (Київської міської державної адміністрації чи Київської обласної ради). 

Також суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статей 256, 257 ЦК України та формально підійшов до вирішення питання про наслідки спливу позовної давності, оскільки, на думку заявника, органи прокуратури дізналися про порушення земельного законодавства посадовими особами Коцюбинської селищної ради ще у 2009 році, що підтверджується листом Комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство») від 18 березня 2009 року. 

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України (у редакції, чинній з 12 березня 2025 року) не допускається витребування майна на користь держави після спливу десяти років з дня набуття права власності добросовісним набувачем за відплатним договором. 

Водночас згідно з положеннями статті 390 ЦК України (у відповідній редакції) суд ухвалює рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. 

З урахуванням наведеного заявник вважав правильним висновок суду першої інстанції про те, що вимога прокурора про витребування спірної земельної ділянки не є належним способом захисту права власності на земельну ділянку природно-заповідного фонду, оскільки у цій категорії справ захист порушеного права має здійснюватися шляхом повернення земельної ділянки її власнику в порядку пред`явлення негаторного позову. 

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 14 серпня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Ірпінського міського суду Київської області. 

29 серпня 2025 року матеріали справи № 367/4068/17 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 12 лютого 2026 року зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 367/8835/16-ц (провадження № 14-50цс25). 

Верховний Суд ухвалою від 27 травня 2026 року поновив касаційне провадження, а ухвалою від 01 червня 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

25 грудня 2008 року Коцюбинська селищна рада прийняла рішення № 2094/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 », яким ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 3210946200:01:042:0108, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (том 1, а. с. 14, 15). 

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ, № 922134. 

10 лютого 2011 року між ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_6 , та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, унаслідок чого право власності на неї перейшло до ОСОБА_1 (том 1, а. с. 14, 15). 

Ірпінський міський суд Київської області рішенням від 19 серпня 2013 року у справі № 367/802/13, залишеним у відповідній частині без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 квітня 2014 року, визнав недійсними рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2094/25-5 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ, № 922134, а також скасував його державну реєстрацію (том 3, а. с. 56-64). 

Під час розгляду зазначеної справи суди встановили, що на момент прийняття Коцюбинською селищною радою рішення про передання земельної ділянки у приватну власність межі смт Коцюбинське у встановленому законом порядку визначені не були, а будь-яка містобудівна документація, передбачена Законом України «Про планування і забудову територій», у селищі була відсутня. Також суди дійшли висновків, що спірна земельна ділянка фактично розташована поза межами населеного пункту, у зв`язку із чим Коцюбинська селищна рада не мала повноважень щодо розпорядження нею. 

Указом Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» територію національного природного парку розширено на 6 462,62 га за рахунок земель КП «Київзеленбуд» (том 1, а. с. 18). 

Згідно з листом КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 14 липня 2014 року земельні ділянки, передані Коцюбинською селищною радою у приватну власність громадянам, у тому числі й спірна земельна ділянка, розташовані в межах кварталів Київського та Святошинського лісництв та увійшли до території НПП «Голосіївський» (том 1, а. с. 17). 

Відповідно до інформації Виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 08 жовтня 2014 року спірна територія належала до земель лісового фонду ще з радянських часів. 

Святошинське лісопаркове господарство створено на підставі постанови Центрального комітету Комуністичної партії України і Ради Міністрів Української РСР від 20 червня 1956 року № 673 та рішення виконавчого комітету Київської міської ради від 07 серпня 1956 року № 1186, а лісовпорядні роботи на відповідній території проводилися, зокрема, у 2009 році (том 1, а. с. 19, 20). 

Згідно з інформацією управління Держземагентства у місті Ірпені Київської області від 10 грудня 2014 року земельна ділянка з кадастровим номером 3210946200:01:042:0108 відповідно до картосхеми території перспективної для створення Святошинсько-Біличанської філії НПП «Голосіївський» розташована у кварталі 101 Київського лісництва (том 1, а. с. 22, 23). 

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 березня 2015 року право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210946200:01:042:0108 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі дубліката договору купівлі-продажу земельної ділянки, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. (том 1, а. с. 7). 

Під час розгляду справи відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову з цих підстав (том 1, а. с. 58-60, 115-124). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду. 

За приписами частин першої та четвертої статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій-четвертій статті 403 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 403 цього Кодексу. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність правових підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). 

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). 

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). 

Шляхом здійснення провадження у цивільних справах суд забезпечує захист прав, свобод та охоронюваних законом інтересів осіб, які порушені, невизнані або оспорюються. Розпорядження особою своїм правом на захист є проявом диспозитивності цивільного права та процесу і полягає у можливості особи, яка вважає своє право або інтерес порушеним, невизнаним чи оспорюваним, обрати передбачений законом або договором спосіб захисту(пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)). 

Способи захисту цивільних прав та інтересів є передбаченими законом матеріально-правовими заходами охоронного характеру, спрямованими на поновлення, визнання або припинення порушення суб`єктивного права чи охоронюваного законом інтересу, а також на застосування відповідного впливу до правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)). 

Тобто спосіб захисту є передбаченим законом або договором юридичним засобом, спрямованим на запобігання порушенню цивільного права чи інтересу або на поновлення порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. При цьому обраний спосіб захисту має бути доступним, належним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та забезпечує реальне поновлення прав особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)). 

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить від змісту спірних правовідносин, характеру права або інтересу, за захистом якого звернулася особа, а також від способу його порушення, невизнання чи оспорення. Ефективним є такий спосіб захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та забезпечує реальне усунення наслідків такого порушення й поновлення порушеного права особи. 

Подібні за змістом правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та інших. 

Отже, обраний позивачем спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права чи інтересу, характеру його порушення та природі спірних правовідносин, а також бути здатним забезпечити ефективне поновлення порушеного права. 

Неналежність обраного способу захисту, тобто звернення з вимогою, яка не відповідає змісту спірного права та не забезпечує його ефективного захисту, є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127). 

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захисту іншим способом, встановленим договором, законом або судом у визначених законом випадках, передбачені частиною другою статті 16 ЦК України. 

Главою 29 ЦК України визначено, зокрема, такі речово-правові способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у здійсненні власником права користування і розпорядження майном (негаторний позов). 

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо такі порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а також відшкодування завданих збитків. 

Перелік способів захисту прав на земельні ділянки визначений частиною третьою статті 152 ЗК України. 

Отже, особа, право якої порушене, може скористатися не будь-яким способом захисту, а лише тим, який відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та прямо передбачений законом, договором або випливає із суті спірних правовідносин. 

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). 

Віндикаційний позов є речово-правовим способом захисту права власності та застосовується у випадках, коли між власником майна і його фактичним володільцем відсутні договірні правовідносини, а майно перебуває у володінні іншої особи без належної правової підстави. У такому разі власник вправі витребувати майно з чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача, за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. 

Натомість негаторний позов є способом захисту права власності, який застосовується тоді, коли власник не позбавлений володіння майном, однак інша особа створює йому перешкоди у користуванні або розпорядженні цим майном. За таким позовом власник вправі вимагати усунення наявних перешкод у здійсненні права власності або зобов`язання відповідача утриматися від дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод у майбутньому. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), уточнюючи свої попередні правові висновки, викладені у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, зазначила, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність у позивача володіння спірним майном. При цьому щодо нерухомого майна наявність або відсутність володіння визначається з урахуванням принципу реєстраційного підтвердження володіння, оскільки особа, за якою зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості, набуває усіх правомочностей власника, у тому числі права володіння таким майном. Отже, якщо позивач позбавлений володіння нерухомим майном, належним способом захисту є віндикаційний позов, тоді як за наявності у нього володіння, але створення перешкод у користуванні чи розпорядженні майном, захист права здійснюється шляхом пред`явлення негаторного позову. 

У справі № 911/3315/17 за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка незаконно вибула із державної власності внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування рішення поза межами наданих йому законом повноважень, оскільки земельна ділянка належала до земель лісогосподарського та природоохоронного призначення і на час розгляду справи перебувала в межах території НПП «Голосіївський». 

У зазначеній справі Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановою від 26 лютого 2020 року залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову та витребування з незаконного володіння ТОВ «Грінінвест» на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 3210946200:01:042:0129. 

Погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції керувався тим, що право державної власності на спірну земельну ділянку не могло припинитися внаслідок прийняття рішення органом місцевого самоврядування, який не був наділений повноваженнями щодо розпорядження землями лісового фонду та природоохоронного призначення. 

Касаційний господарський суд також зазначив, що витребування спірної земельної ділянки відповідає критерію законності, оскільки здійснюється на підставі статті 388 ЦК України у зв`язку з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, а сама земельна ділянка вибула з державної власності поза волею належного розпорядника земель державної власності, що є підставою для її витребування з чужого незаконного володіння. 

Таким чином, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що прокурор обґрунтовано звернувся з позовом в інтересах держави саме в особі Кабінету Міністрів України як органу, уповноваженого від імені держави здійснювати розпорядження землями лісогосподарського призначення, оскільки відповідно до статей 122, 149 ЗК України саме Кабінет Міністрів України з 08 квітня 2012 року наділений повноваженнями щодо розпорядження такими землями державної власності незалежно від їх площі, а спірна земельна ділянка, крім того, перебувала в межах території об`єкта природно-заповідного фонду України - НПП «Голосіївський». 

У справі № 911/3312/17 за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ТОВ «Грінінвест», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерства екології та природних ресурсів України, НПП «Голосіївський», КП «Київзеленбуд», про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановою від 29 січня 2019 року погодився з рішенням Господарського суду Київської області від 15 лютого 2018 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 07 червня 2018 року, якими витребувано із незаконного володіння ТОВ «Грінінвест» на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,10 га. 

Аналогічного висновку щодо належності обраного прокурором способу захисту - витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння - дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 911/3447/17 за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ТОВ «Грінінвест», за участю третіх осіб - Міністерства екології та природних ресурсів України та НПП «Голосіївський» (постанова від 29 січня 2019 року). 

Касаційний господарський суд у справі № 911/3447/17 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що прокурор обґрунтовано звернувся з позовом в інтересах держави саме в особі Кабінету Міністрів України, оскільки відповідно до статей 122, 149 ЗК України саме Кабінет Міністрів України з 08 квітня 2012 року здійснює від імені держави повноваження щодо розпорядження землями лісогосподарського призначення незалежно від їх площі, а спірна земельна ділянка, крім того, перебувала в межах території об`єкта природно-заповідного фонду України - НПП «Голосіївський». 

Натомість у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 367/4128/16-ц (провадження № 61-21333св21) за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України про витребування земельної ділянки, яка, за доводами прокурора, належала до земель лісогосподарського призначення та перебувала в межах НПП «Голосіївський», суд касаційної інстанції дійшов протилежного висновку та зазначив, що зайняття земельної ділянки з порушенням вимог земельного законодавства у такому випадку слід розглядати як порушення, не пов`язане з позбавленням держави володіння земельною ділянкою. З огляду на це суд вказав, що належним способом захисту є негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, який може бути заявлений упродовж усього часу тривання порушення, тоді як вимога про витребування земельної ділянки на підставі статті 388 ЦК України не є належним способом захисту у таких правовідносинах. 

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 червня 2022 року у справі № 367/4140/16-ц (провадження № 61-4293св21), зазначивши, що у спірних правовідносинах належним способом захисту є позов про повернення земельної ділянки як негаторний спосіб захисту, а не позов про витребування земельної ділянки у власність територіальної громади на підставі статті 388 ЦК України. 

У справах господарської юрисдикції № 911/3315/17, № 911/3312/17, № 911/3447/17 та цивільної юрисдикції № 367/4128/16-ц, № 367/4140/16-ц наявні тотожні фактичні та правові підстави позовів, оскільки у всіх цих справах прокурор посилався на те, що рішеннями Коцюбинської селищної ради від 24-25 грудня 2008 року затверджено проєкти землеустрою та передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлових будинків, на підставі чого фізичним особам видано державні акти на право власності на земельні ділянки. Надалі судовими рішеннями за позовами прокурора міста Ірпеня зазначені рішення Коцюбинської селищної ради визнані недійсними з установленням того, що спірні земельні ділянки знаходилися поза межами смт Коцюбинське, оскільки межі населеного пункту на момент прийняття відповідних рішень у встановленому законом порядку визначені не були, а тому селищна рада не мала повноважень розпоряджатися такими землями. Крім того, Указом Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014 територію НПП «Голосіївський» розширено за рахунок земель КП «Київзеленбуд», до яких увійшли й спірні земельні ділянки, що також знаходилися на землях Святошинського лісопаркового господарства та належали до земель лісогосподарського призначення. Відповідно до інформації ВО «Укрдержліспроект» від 08 жовтня 2014 року спірна територія була та залишається землями лісогосподарського призначення ще з радянських часів. 

У справі, що переглядається, перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, НПП «Голосіївський», Київська обласна рада, про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, посилаючись, зокрема, на те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду НПП «Голосіївський», а її вибуття з державної власності відбулося внаслідок перевищення органом місцевого самоврядування своїх повноважень, що, на думку прокурора, виключає добросовісність набувача та є підставою для витребування земельної ділянки незалежно від кількості подальших переходів права власності. 

Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив, керуючись тим, що вимога про витребування земельної ділянки не є належним способом захисту у цій категорії спорів, оскільки право держави має захищатися шляхом пред`явлення негаторного позову про повернення земельної ділянки її власнику. 

Натомість суд апеляційної інстанції позов задовольнив, зазначивши, що належним способом захисту у спірних правовідносинах є саме витребування земельної ділянки з володіння кінцевого набувача, оскільки задоволення такого позову призведе до відновлення володіння держави спірною земельною ділянкою, а тому визнав помилковими висновки суду першої інстанції щодо неналежності обраного прокурором способу захисту. 

Колегія суддів Касаційного цивільного суду вважає, що заявлений прокурором віндикаційний позов про витребування спірної земельної ділянки за встановлених у справі обставин не є ефективним способом захисту права державної власності, оскільки зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням вимог ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» слід розглядати як порушення права власності держави, не пов`язане з позбавленням її володіння відповідною земельною ділянкою, навіть у разі державної реєстрації права приватної власності за іншою особою. У випадках, коли право приватної власності на відповідний об`єкт нерухомого майна не може виникнути за жодних умов, державна реєстрація такого права не змінює володільця цього майна, а тому належним способом захисту права держави у таких правовідносинах є негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою. 

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням природи спірних правовідносин та характеру порушення права державної власності належним способом судового захисту є звернення з негаторним позовом про повернення спірної земельної ділянки та усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження нею, а не пред`явлення віндикаційного позову про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, як це визначено у практиці Касаційного господарського суду. 

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що одним із фундаментальних аспектів принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, щоб остаточні судові рішення були чіткими, узгодженими та не викликали сумнівів щодо правильності їх застосування «Brumarescu v. Romania», № 28342/95, § 61, рішення від 28 жовтня 1999 року). 

ЄСПЛ також зазначав, що у разі формування суперечливої практики в межах одного з найвищих судових органів держави саме такий суд стає джерелом правової невизначеності, що підриває довіру громадськості до судової системи та суперечить принципу правової визначеності «Lupeni GreekCatholic Parishand Othersv. Romania», № 76943/11, § 123, рішення від 29 листопада 2016 року). При цьому судові рішення мають бути розумно передбачуваними для учасників правовідносин «S.W. v. theUnited Kingdom», № 20166/92, § 36, рішення від 22 листопада 1995 року), а роль судів полягає, зокрема, у подоланні сумнівів щодо тлумачення правових норм та забезпеченні єдності правозастосовної практики з урахуванням розвитку суспільних відносин і зміни обставин «Vyerentsov v. Ukraine», № 20372/11, § 65, рішення від 11 квітня 2013 року; «Del RioPrada v. Spain», № 42750/09, § 93, рішення від 21 жовтня 2013 року). 

Оскільки у практиці Касаційного цивільного суду та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду за подібних фактичних обставин і однакової природи спірних правовідносин сформувалися різні підходи до застосування положень ЦК України щодо належного способу захисту прав держави на земельні ділянки лісогосподарського та природно-заповідного призначення, колегія суддів дійшла висновку, що забезпечення єдності судової практики у цих правовідносинах неможливе без реалізації Великою Палатою Верховного Суду її повноважень щодо формування єдиного правозастосовного підходу. 

У зв`язку із цим Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 січня 2019 року у справах № 911/3312/17 і № 911/3447/17, а також від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, із пропозицією сформулювати правовий висновок про те, що зайняття земельної ділянки лісогосподарського призначення, розташованої на землях природно-заповідного фонду, з порушенням вимог ЗК України слід розглядати як порушення права власності держави чи територіальної громади, не пов`язане з позбавленням володіння такою земельною ділянкою, а тому вимога про її повернення має розглядатися як негаторний, а не віндикаційний позов. 

При цьому колегія суддів враховує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 18 квітня 2025 року вже передавав на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 367/8835/16-ц для вирішення питання щодо відступлення від зазначених висновків Касаційного господарського суду стосовно належності обраного прокурором способу захисту - витребування земельної ділянки. 

Водночас Велика Палата Верховного Суду постановою від 13 травня 2026 року у справі № 367/8835/16-ц (провадження № 14-50цс25) скасувала рішення судів попередніх інстанцій та направила справу на новий розгляд виключно з підстав істотних порушень норм процесуального права, не вирішуючи спір по суті та не формулюючи остаточного правового висновку щодо застосування статей 387, 388, 391 ЦК України у подібних правовідносинах. 

За таких обставин наявна різна практика Касаційного цивільного суду та Касаційного господарського суду щодо належного способу захисту права держави у спорах про повернення земель природно-заповідного та лісогосподарського призначення залишається неусуненою, що продовжує породжувати стан правової невизначеності у застосуванні норм матеріального права та не забезпечує передбачуваності судової практики. 

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне повторно передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для формування єдиного правозастосовного підходу та забезпечення сталості й єдності судової практики. 

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ: 

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 367/4068/17 за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів, Національний природний парк «Голосіївський», Київська обласна рада, про витребування майна з чужого незаконного володіння. 

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	І. В. Литвиненко 	
	В. В. Пророк