РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

01 липня 2026 року	Справа №160/3858/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Відповідача-2: Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними та скасування наказу №479 від 05.08.2025р. в частині призову на військову службу під час мобілізації, визнання протиправною діяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
18.02.2026р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Відповідача-2: Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 06.04.2026р., просить:
- визнати протиправним і скасувати Наказ начальника Центрально-міського районного у місті Кривий ІНФОРМАЦІЯ_2 №479 від 05.08.2025 року в частині призову позивача ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації до військової частини НОМЕР_2 ;
- визнати протиправною діяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо зарахування позивача ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України з порушенням Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України затверджену Наказом МОУ №280 від 15.09.2022 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.08.2025р. його було примусово доставлено до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 , де він перебував до його примусової мобілізації та направлення до військової частини НОМЕР_2 . Позивач зазначив, що під час примусової його доставки до ІНФОРМАЦІЯ_3 він надав пояснення, що фактично перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 , дооформлює документи на відстрочку за станом здоров`я, однак, дані обставини посадовими особами відповідача-1 були проігноровані, його було примусово направлено на проходження медичного огляду, проте, не маючи при собі жодних медичних документів, від проходження медичного огляду він відмовився, однак, не зважаючи на зазначене, його було визнано придатним до військової служби та здійснено призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Позивач зазначив, що вважає його призов на військову службу під час мобілізації, здійснено не в порядку, діючого законодавства та незаконно, тобто без дотримання процедури такого призову, а саме: його затримання і доставка до ІНФОРМАЦІЯ_3 відбулося з порушенням ст.210-1 КУпАП, оскільки відповідач-1 не надав позивачу доказів підстав його доставки працівниками поліції із зазначенням П.І.Б. працівника поліції, який здійснював його доставку до ТЦК та СП, не надав довідки з накладенням КЕП підписаної посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка здійснює прийом громадян у ІНФОРМАЦІЯ_3 ; позивачеві у встановленому законодавством порядку повістка про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 не вручалась під особистий підпис групою оповіщення, а також і про відправку до місць проходження військової служби; направлення на проходження ВЛК відповідачем не формувалось та йому під особистий підпис не вручалось; оспорюваний наказ та довідка про проходження ним ВЛК для ознайомлення під особистий підпис у встановленому порядку йому також не вручались; у зв`язку із вилученням у нього співробітниками ТЦК та СП мобільного телефону, його було позбавлено права звернутися за юридичною допомогою; постанова ВЛК згідно до вимог Положення №402 від 14.08.2008р. йому не вручалось, про його призов та направлення для проходження військової служби йому стало відомо лише після його доставки до військової частини, що, на переконання позивача, є порушенням процедури, встановленої Законом №3543-ХІІ, Закону «Про військовий обов`язок і військову службу», яка здійснена з порушенням процедури його затримання і доставки, оскільки таке адміністративне затримання може застосовуватися лише для забезпечення розгляду адміністративної справи про адміністративне правопорушення, але не для примусового направлення особи до проходження військової служби, здійснення мобілізаційних заходів чи виконання наказів військового командування, тобто, використання такого заходу з іншою метою позивач вважає протиправним, здійсненим з порушенням п.79 Порядку №1487, пунктів 2,21, 27 та 81 Порядку №560. За викладеного, позивач вказав на те, що затримання осіб, як захід забезпечення провадження у справах за КУпАП входить до компетенції національної поліції за ст.262 КУпАП і до цього переліку органи ТЦК та СП не віднесено, тому будь-які правові підстави затримання та знаходження його на території збірного пункту (у підвальному приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 ) без вручення йому повістки, якою він був викликаний до ІНФОРМАЦІЯ_3 , були відсутні. Окрім того позивач зазначив і про те, що порушення вищеописаної процедури його призову на військову службу, порушення організації проведення ВЛК, є протиправними діями відповідача-1, які тягнуть за собою визнання протиправними і скасування всіх інших рішень, які були прийняті відповідачем-2 на основі оспорюваного наказу про його призов на військову службу, у зв`язку із чим просив захистити його порушене право внаслідок незаконної мобілізації шляхом зобов`язання відповідача-2 прийняти рішення про його звільнення від проходження військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 як ефективного захисту порушеного права. У відповіді на відзив військової частини НОМЕР_1 від 02.05.2026р. представник позивача додатково зазначив, що довідка ВЛК від 05.08.2025р. станом на дату подання відзиву на позов оскаржується в суді і рішення по справі не прийнято.
Ухвалою суду від 15.04.2026р. відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 14 травня 2026 року та зобов`язано відповідачів-1,2 протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності оспорюваного наказу та правомірності дій по зарахуванню позивача до списків особового складу військової частини, з урахуванням вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зазначена ухвала суду була отримана відповідачами-1,2 у їх електронних кабінетах фактично 17.04.2026р. (у робочий час), що підтверджується змістом довідок про доставку електронних листів та є належним повідомленням відповідачів-1,2 про час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст.18, 251 КАС України, наявних у справі.
На виконання вимог зазначеної ухвали суду, 01.05.2026р. через систему «Електронний суд» від відповідача-2 (Військової частини НОМЕР_1 НГУ) надійшов відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що у спірних правовідносинах позивач визначив спосіб захисту свого права шляхом заявлення вимоги про скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 05.08.2025р. №479 про призов на військову службу під час мобілізації в частині призову по мобілізації позивача, тобто, шляхом скасування індивідуального акту. В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997р. №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що «за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.» Враховуючи вищенаведене оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію після його реалізації, в даному випадку – після мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби, в той же час, після його реалізації, виникли вже нові правовідносини – з приводу проходження військової служби, особливості якої визначаються Законом №2232-ХІІ та Положенням №1153/2008, якими не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу про призов, оскільки цей наказ вже реалізований, а тому його скасування, без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби, не відновить початковий стан і не призведе до бажаного позивачем результату, який він переслідує у цьому позовному провадженні, у цьому питанні Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (постанови ВП ВС від 12.05.2021р. у справі №9901/286/19, від 27.10.2022 у справі №П/9901/97/21 та інші). Зазначена вище позиція була викладена і у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025р. у справі №160/21758/24. Відтак, представник відповідача-2 вважає, що підстави для скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 05.08.2025р. №479 відсутні, що свідчить про безпідставність заявленого позову. Також, представник відповідача-2 у відзиві на позов зазначив, що виключний перелік підстав для звільнення з військової служби наведений у п.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, проте, позивач до військової частини НОМЕР_1 ГНУ з рапортом на звільнення із зазначенням однієї з перелічених у ній підстав не звертався, з матеріалів особової справи позивача таких підстав для звільнення з військової служби позивача не вбачається. Окрім того, відповідач-2 послався і на те, що станом на дату подання відзиву на позов рішення ВЛК від 05.08.2025р. про визнання позивача придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони є діючим, не оскарженим та не скасованим. Представник відповідача-2 також зазначив, що після зарахування позивача до списків частини та на всі види забезпечення 05.09.2025р. позивач самовільно залишив військову частину, що підтверджено наказом від 06.09.2025р. №256, у зв`язку із чим було проведене службове розслідування та його матеріали направлені до ТУ ДБР у м. Полтава для прийняття правового рішення.
Також, на виконання вимог вищенаведеної ухвали суду 26.06.2026р. відповідачем-1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) через систему «Електронний суд» подано відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що позивач відповідно до Закону №2232-ХІІ має статус військовозобов`язаного, попередньо перебував на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , 05.08.2025р. співробітниками національної поліції за правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП, його було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_3 , після доставлення підготовлено направлення на проходження ВЛК для визначення придатності до військової служби, під час проходження медичного огляду він істотних скарг на здоров`я не заявляв, підтверджуючих документів про хронічні захворювання не надав, станом на 05.08.2025р. правом на відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією не користувався, після проходження ВЛК його було визнано придатним згідно наказу МОУ 402 від 14.08.2008р. у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони (05.08.2025р. згідно довідки №2025-0805-0947-5050-0). Позивача 05.08.2025р. заформовано до військової частини НОМЕР_1 . Твердження позивача про не проходження ВЛК не є вірним. Форма картки обстеження та медичного огляду містить пункт «11», в якому йдеться про обов`язковість надавати в повному обсязі інформацію про стан власного здоров`я. Попередження про надання неповної та недостовірної інформації, всім військовозобов`язаним посадові особи ІНФОРМАЦІЯ_3 при непогодженні з висновком про ступінь придатності у районному ТЦК та СП роз`яснюють право на оскарження ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_6 . Також представник відповідача-1 зазначив у відзиві на позов, що визнання протиправними дій чи рішень відповідача, які стосуються мобілізації позивача, не відновлять порушених прав позивача, оскільки наслідком такого способу захисту прав не може бути звільнення останнього з військової служби, правовідносини між позивачем та відповідачем-1, пов`язані з мобілізацією позивача завершилися прийняттям наказу про призов по мобілізації та направлення позивача з 05.08.2025р. у розпорядженні командира в/ч НОМЕР_1 , що свідчить про реалізацію такого наказу та виникнення нових правовідносин між позивачем та військовою частиною НОМЕР_1 , які стосуються не мобілізації, а проходження військової служби. За викладеного відповідач-1 вважає, що підстави для задоволення взаємопов`язаних вимог про визнання протиправним та скасування наказу командира в/ч НОМЕР_1 в частині зарахування позивача до списків особового складу військової частини і зобов`язання звільнити позивача з військової служби за призовом під час мобілізації та виключити останнього зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 відсутні.
Також згаданою вище ухвалою суду від 15.04.2026р. у відповідачів-1,2 у порядку, встановленому ст.80 КАС України були витребувані зокрема, такі копії документів, а саме:
- докази отримання/вручення наказу №479 від 05.08.2025р. позивачеві під особистий підпис із зазначенням дати його отримання (вручення у ІНФОРМАЦІЯ_3 );
- докази отримання/вручення позивачеві під особистий підпис наказу про зарахування позивача до особового складу військової частини НОМЕР_1 НГУ
Зазначені документи відповідачі-1,2 мали обов`язок надати до суду у строк для подання відзиву на позов.
Станом на момент розгляду даної справи відповідні вищенаведені копії документів про вручення їх під особистий підпис позивачу відповідачами-1,2 суду не надані, про причини їх не надання суд не повідомлено (у відзивах на позов такі посилання відсутні).
Зазначені докази судом були витребувані з метою вирішення заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом від 06.04.2026р. та у згаданій вище ухвалі суд постановив вирішити дану заяву після надання відповідачами-1,2 доказів вручення позивачеві оспорюваного наказу №479 від 05.08.2025р. та наказу військової частини про зарахування до особового складу військової частини під особистий підпис.
За таких обставин та враховуючи те, що оспорюваний наказ №479 від 05.08.2025р. в частині призову позивача на військову службу під час мобілізації та наказ військової частини про зарахування до особового складу військової частини під особистий підпис позивачу відповідачами-1,2 не вручався (таких доказів на вимогу суду надано не було), відповідно, суд приходить до висновку, що відсутність факту ознайомлення позивача з вказаними наказами свідчить про позбавлення відповідачами-1,2 права позивача бути обізнаним про прийняття щодо його прав та обов`язків рішень суб`єктами владних повноважень та позбавлення права на їх оскарження у встановленому законодавством порядку та у строки, визначені ч.5 ст.122 КАС України, що, в свою чергу, є достатніми обґрунтованими підставами для визнання таких причин пропуску цього строку звернення до суду з даним позовом поважними через не вручення та не ознайомлення з ними позивача у порядку, встановленому чинним законодавством та поновлення такого строку, виходячи з вимог ст.121 КАС України.
За таких обставин, слід визнати причини пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом поважними та поновити позивачеві цей строк, заяву позивача про поновлення процесуального строку задовольнити.
Також зі змісту відзиву на позов в/ч НОМЕР_1 НГУ судом встановлено, що представник відповідача-2 у прохальній його частині просив суд поновити йому строк для подання відзиву на позов, при цьому, в обґрунтування наведеного клопотання зазначив, що оскільки ухвала суду була отримана ним 16.04.2026р., останнім днем подання відзиву на позов є 01.05.2026р., то відповідачем-2 не порушено строку для подання відзиву на цю позовну заяву.
Розглянувши вищенаведене клопотання відповідача-2, викладене у відзиві на позов, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки ухвала суду від 15.04.2026р. була отримана відповідачем-2 у його електронному кабінеті 17.04.2026р. (робочий час) згідно до вимог ст.ст.18,251 КАС України, що підтверджено довідкою про доставку електронного листа, наявної у справі.
Відтак, згідно до вимог ч.2 ст.162 КАС України та ухвали суду від 15.04.2026р. відповідач-2 мав обов`язок подати до суду відзив на позов у строк, починаючи з 18.04.2026р. по 02.05.2026р. включно.
Як встановлено судом з відомостей системи «Електронний суд» відзив на позов відповідачем-2 був поданий 01.05.2026р.
За викладених обставин суд приходить до висновку, що 15 денний строк для подання відзиву на позов відповідачем-2 не був пропущений, тому відсутні підстави для поновлення такого строку, у зв`язку із чим у задоволенні клопотання відповідача-2 про поновлення строку звернення для подання відзиву на позов відповідачеві-2 слід відмовити.
Також згідно відомостей із системи «Електронний суд» судом встановлено, що відповідачем-1 (РТЦК та СП) було подано до суду заяву про поновлення процесуального строку, у якій відповідач-1 просив поновити строк на подання відзиву на позов у даній справі посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 було пропущено строк подання відзиву на позов через значне навантаження та великим обсягом виконання мобілізаційних завдань.
Розглянувши зазначене клопотання відповідача-1, суд вважає, що оскільки жодних доказів, які б підтверджували значне навантаження та великий обсяг виконання мобілізаційних завдань до зазначеної заяви не додано, всупереч вимогам ч.1 ст.121 КАС України, тому викладені у вказаній заяві причини пропуску цього строку не можуть бути судом визнані поважними (без надання будь-яких доказів на його підтвердження), у задоволенні згаданої заяви про поновлення строку подачі відзиву на позов відповідачеві-1 слід відмовити.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
У зв`язку із великим навантаженням, перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, що об`єктивно унеможливлювало судовий розгляд справ у згаданий період, ухвалою суду від 01.07.2026р. судовий розгляд даної справи на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України було продовжено до 01.07.2026р.
Враховуючи викладене, дана справа вирішується 01.07.2026р., тобто у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наявних в матеріалах справи копій документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Позивач у справі – ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією його паспорту серії НОМЕР_3 виданий Інгулецьким у м. Кривий Ріг ГУ ДМС у Дніпропетровській області 10.12.2013р., фотокопія якого наявна у справі.
ОСОБА_1 перебував на військовому обліку як військовозобов`язаний за зареєстрованим місцем проживання в ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що свідчать відомості, які містяться у електронному військово-обліковому документі позивача (далі – ЕВОД) за №130220221425892800187 виданий ІНФОРМАЦІЯ_4 28.01.2025р., фотокопія якого наявна у справі.
05.08.2025р. о 03:37 год. позивача було затримано посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 у АДРЕСА_1 та доставлено до вказаного ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується змістом копії Довідки про доставлення (супроводження) громадянина до ТЦК та СП без дати, без підпису уповноваженої на її складання особи з боку ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як видно зі змісту згаданої Довідки та відомостей із електронної системи «Оберіг» затримка та доставлення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 мала місце через порушення ним правил військового обліку (неявка за повісткою на 13.03.2025р.).
Факт затримання та доставлення позивача 05.08.2025р. до ІНФОРМАЦІЯ_3 за порушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП, підтверджено і представником відповідача-1 у його відзиві на позов.
Починаючи з 03:37 год. 05.08.2025р. позивач знаходився у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , у нього було вилучено співробітниками РТЦК та СП мобільний телефон, що свідчить про позбавлення позивача телефонного та іншого зв`язку та про примусове утримання позивача у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , яке може бути кваліфіковано відповідними державними органами, за заявою позивача, як позбавлення громадянина волі, що є кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст.146 КК України.
Далі, позивач у позові зазначив, що він відмовився та фактично не проходив медичного огляду.
Направлення на проходження медичного огляду також у встановленому порядку згідно до Положення №402 від 14.08.2008р. під особистий підпис позивачу не вручалося, таких доказів відповідачем-1 суду не надано.
Незважаючи на те, що позивач відмовився від проходження військово-лікарської комісії, посадовими особами ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 було складено Довідку ВЛК №2025-0805-0947-5050-0 від 05.08.2025р. з висновком про придатність позивача до служби у в/ч забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, НЦ, закладах (установах), медпідрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, ОЗ, охорони, вказана Довідка позивачу не вручалась (такі докази відповідачем-1 суду не надані).
Після оформлення Довідки ВЛК від 05.08.2025р., начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 було прийнято Наказ (з питань мобілізаційної підготовки, мобілізаційної готовності та мобілізації) «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період» від 05.08.2025р. за №479 (далі – Наказ №479), що підтверджується його копією, наявною у справі.
За змістом згаданого Наказу №479 позивача у справі – ОСОБА_1 було призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправлено до військової частини НОМЕР_1 .
В свою чергу, командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 05.08.2025р. за №255 позивача було зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення з призначенням на відповідну посаду, що підтверджується копією Витягу з наказу, наявного у справі.
Як вбачається із змісту згаданого Витягу з наказу №255, одною із підстав для його зарахування до списків особового складу військової частини зазначено рапорт солдата ОСОБА_1 , проте, такого рапорту позивача до відзиву на позов відповідачем-2 не надано.
Тобто, із наведених встановлених судом обставин слідує, що мобілізація позивача для проходження ним військової служби в особливий період відбулася протягом 1 доби (05.08.2025р. починаючи з 03:37 год.).
Позивач, вважаючи вищенаведену мобілізацію, оформленою вищенаведеними наказами від 05.08.2025р. №479 та №255 незаконною, вчиненою з порушенням процедури, встановленої чинним законодавством України, звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав. 
При цьому, перевіряючи правомірність дій відповідачів-1,2 щодо прийняття оспорюваних актів індивідуальної дії стосовно призову позивача на військову службу під час мобілізації, на особливий період, зарахування до списків особового складу військової частини, суд вважає, що у даному випадку, слід вийти за межі позовних вимог та перевірити правомірність прийняття відповідачем-2 наказу від 05.08.2025р. №255 про зарахування позивача до особового складу військової частини, який був наслідком мобілізації позивача, виходячи з повноважень суду, визначених ч.2 ст.9 КАС України, з метою ефективного захисту прав позивача.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача частково.
Щодо повноважень посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_8 під час оповіщення військовозобов`язаних, з приводу примусового затримання та доставлення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 , що є одною із підстав порушення процедури за даним позовом, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.
Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Приписами п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України визначено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово продовжувався та діє станом на теперішній час.
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022р. № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. 
Статтею 1 Закону України «Про оборону України» передбачено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затверджується Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Відповідно до п.9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, з-поміж іншого, ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
30 грудня 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнята постанова №1487, якою затверджений Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Згідно з п.79 Порядку №1487 районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема:
- організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці;
- здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством;
- виявляють призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які проживають на території адміністративно-територіальної одиниці, проте не перебувають на військовому обліку;
- організовують оповіщення та у разі потреби можуть здійснювати безпосередньо через військових посадових осіб, військовослужбовців, державних службовців, працівників, визначених рішенням керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів за місцем їх проживання (роботи, навчання тощо) шляхом вручення повісток під їх особистий підпис (додаток 11) та/або рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення про їх виклик до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів і забезпечують здійснення контролю за їх прибуттям;
- організовують та забезпечують зберігання облікової документації призовників, військовозобов`язаних та резервістів, персональних даних, які містяться в них;
- забезпечують громадян військово-обліковими документами та зберігання зданих або вилучених у призовників, військовозобов`язаних та резервістів військово-облікових документів;
- проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього;
- розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням призовниками, військовозобов`язаними та резервістами, посадовими особами державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій правил військового обліку, законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію;
- звертаються в установленому законом порядку до органів Національної поліції (у разі неможливості складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення) для доставлення осіб, які скоїли адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з метою складення протоколів про адміністративні правопорушення, до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому ця особа перебуває (повинна перебувати) на військовому обліку, з урахуванням вимог абзацу третього пункту 56 цього Порядку.
Постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16 травня 2024 року затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі – Порядок №560).
Умови та порядок перевірки військово-облікових документів під час мобілізації визначені пунктами 50 – 54 Порядку №560, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно до пункту 50 згаданого Порядку №560 передбачено, що право на перевірку військово-облікового документа (військово-облікового документа в електронній формі) у резервістів та військовозобов`язаних під час мобілізації надається представникам територіального центру комплектування та соціальної підтримки, уповноваженим вручати повістки (далі – уповноважені представники).
Під час перевірки військово-облікового документа (військово-облікового документа в електронній формі) разом з документом, що посвідчує особу, уповноважений представник територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейський здійснює фото- і відеофіксацію процесу пред`явлення та перевірки документів із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації – пункт 52 Порядку №560.
Згідно пункту 54 Порядку №560 встановлено, що під час перевірки ВОД:
-уповноважений представник територіального центру комплектування та соціальної підтримки зобов`язаний назвати своє прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності), посаду, а також пред`явити службове посвідчення особи, уповноваженої вручати повістки, разом з паспортом громадянина України (посвідченням офіцера, військовим квитком);
- поліцейські та представники органів охорони державного кордону або їх структурних підрозділів Держприкордонслужби відрекомендовуються у порядку, визначеному наказами керівників Національної поліції та Держприкордонслужби відповідно.
У ході перевірки документів перевіряється приналежність громадян щодо військового обов`язку, звіряються їх персональні дані, дані військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки). Із зазначеною метою представники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів охорони державного кордону або їх структурних підрозділів Держприкордонслужби та поліцейські можуть використовувати технічні прилади, засоби та спеціалізоване програмне забезпечення з доступом до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
У разі встановлення, що громадянин порушує правила військового обліку, визначені Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022р. №1487 або Законом України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, виявлення розбіжностей військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів старший групи оповіщення ПРОПОНУЄ резервісту або військовозобов`язаному (крім резервістів та військовозобов`язаних СБУ та розвідувальних органів) ПРОСЛІДУВАТИ до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік, проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів. Із зазначеною метою громадянину оформляється та вручається повістка.
У разі відмови резервіста або військовозобов`язаного від отримання повістки представником, який уповноважений вручати повістки, складається акт відмови від отримання повістки, який підписується не менш як двома членами групи оповіщення. Акт відмови від отримання повістки оголошується громадянину.
Акт відмови від отримання повістки подається керівнику районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для вжиття заходів до притягнення правопорушника до адміністративної відповідальності.
Акт відмови від отримання повістки реєструється в районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.
У разі відмови прослідувати до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки поліцейський, який входить до складу групи оповіщення, проводить адміністративне затримання та доставлення громадянина до такого центру на підставі статей 261 і 262 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
За приписами ст.261 КУпАП України визначено, що про адміністративне затримання складається протокол, в якому зазначаються: дата і місце його складення; посада, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу затриманого; час і мотиви затримання. Протокол підписується посадовою особою, яка його склала, і затриманим. У разі відмовлення затриманого від підписання протоколу в ньому робиться запис про це.
Із аналізу наведених нормативно-правових актів слідує, що група оповіщення ІНФОРМАЦІЯ_3 має повноваження діяти чітко до наведеної процедури та повноваженнями на примусове затримання та доставлення військовозобов`язаного до ІНФОРМАЦІЯ_3 не наділена.
А приписами п.79 наведеного Порядку №1487 чітко встановлено, що право на затримання військовозобов`язаного (у разі порушення військовозобов`язаним правил військового обліку) і доставлення його до ІНФОРМАЦІЯ_3 , має лише поліцейський, який має скласти відповідний протокол про таке затримання.
До того ж, метою такого затримання та доставлення військовозобов`язаного до ІНФОРМАЦІЯ_3 може бути лише необхідність складання протоколу (постанови) про адміністративне правопорушення посадовими особами РТЦК та СП стосовно такого військовозобов`язаного.
При цьому, доставлення такого військовозобов`язаного поліцейським має відбуватися до того ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому останній перебуває на військовому обліку (п.79 Порядку №1487).
Відповідно, аналіз наведених вище норм свідчить про те, що військовозобов`язаний може бути затриманий та доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому він перебуває на обліку, лише з метою притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення правил військового обліку ( ст.ст. 210, 210-1 КУпАП).
Відтак, відповідне затримання та доставлення до РТЦК та СП військовозобов`язаного метою якого є примусовий призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період, вказаними приписами не передбачено, суперечить вище дослідженим судом повноваженням працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 та встановленій вказаними приписами процедурі.
Наведена процедура була визначена самою Державою та втілена у вищенаведених підзаконних нормативно-правових актах Кабінету Міністрів України, а відтак, не може ігноруватися посадовими особами державних органів, зокрема, працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з чим така процедура, носить для них обов`язкових характер. 
Судом у ході судового розгляду даної справи доказів, які б свідчили про дотримання групою оповіщення ІНФОРМАЦІЯ_3 вищенаведених вимог Порядку №560, а саме: здійснення відеофіксації оповіщення позивача саме 05.08.2025р., о 03:37 год. перевірку даних ВОД позивача із використанням даних згаданого Реєстру із застосуванням вищенаведених технічних пристроїв, виписування та вручення повістки позивачеві, складання акту про відмову в отриманні позивачем повістки, складання поліцейським протоколу про адміністративне затримання в порядку ст.ст. 261,262 КУпАП, відповідачем-1 та його представником, суду не надано.
При цьому, слід зазначити, що позивача було безпідставно доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки останній перебував на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , який подавав електронне звернення на його затримання та доставку до цього ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно, позивача мали право затримати до доставити працівники поліції за порушення ним правил військового обліку для складання постанови (протоколу) про адміністративне правопорушення за ст.ст.210, 210-І КУпАП саме до ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Відсутні і докази, які б свідчили про складання посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_3 стосовно позивача протоколу або постанови про адміністративне правопорушення за порушення ним правил військового обліку з урахуванням того, що позивач міг бути затриманий та доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_3 саме із цією метою.
Разом з тим, як установлено судом із матеріалів справи, 05.08.2025р. позивач був затриманий та доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_3 (у якому не перебував на обліку) з метою його подальшої примусової мобілізації для проходження військової служби під час мобілізації, в особливий період, що підтвердив сам представник відповідача-1 у відзиві на позов.
При цьому, факт затримання та доставлення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 підтверджений представником відповідача-1 шляхом подання копії Довідки про доставлення (супроводження) громадянина (ки) до територіального центру комплектування та соціальної підтримки стосовно затримання позивача 05.08.2025р. о 03:37 годині за порушення ним військового обліку з 23.03.2025 по 22.03.2026, копія якої додана до відзиву на позов.
Надаючи правову оцінку зазначеній довідці, судом встановлено, що вказана Довідка не містить ні дати, ні номеру, ні підпису відповідальної особи ІНФОРМАЦІЯ_3 , якою вона складена.
Форма зазначеної Довідки про доставку (супроводження) до ТЦК та СП жодним підзаконними нормативно-правовими актами не затверджена, таких доказів відповідачем-1 суду не надано.
А відтак, вказана Довідка лише підтверджує незаконність та протиправність дій працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 і не може бути підтвердженням правомірності затримання та доставлення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки жодними нормами вищенаведеного чинного законодавства складання відповідачем -1 таких Довідок, форма, якої не визначена та не затверджена жодними нормативно-правовими актами, не передбачено. 
За таких обставин та враховуючи, що відповідач-1 у своєму відзиві на позов фактично визнав факт примусової мобілізації позивача без дотримання вищенаведеної процедури в частині затримання та доставлення позивача до РТЦК СП, метою якої мало бути не призов його на військову службу, а лише притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил військового обліку, суд приходить до висновку, що відповідачем-1 у цій частині допущене грубе порушення процедури призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, встановленої п.79 Порядку №1487 та п.п.50-54 Порядку №560, а відтак, такі дії посадових осіб відповідача-1, а також прийнятий за результатами таких дій акт індивідуальної дії (оспорюваний наказ №479 від 05.08.2025р.) беззаперечно підлягають визнанню судом протиправними.
Що стосується дотримання відповідачем-1 процедури призову позивача на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а саме: вручення повісток з метою уточнення даних, проходження ВЛК, відправлення до місць проходження військової служби, вручення направлення для проходження ВЛК під особистий підпис, що є підставами даного позову, суд зазначає про наступне.
Як зазначалося судом уже вище, згідно з п.79 Порядку №1487 районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, а саме:
- організовують оповіщення, зокрема, шляхом вручення повісток під їх особистий підпис (додаток 11) та/або рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення про їх виклик до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів і забезпечують здійснення контролю за їх прибуттям.
У разі встановлення, що громадянин порушує правила військового обліку, визначені Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022р. №1487 або Законом України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, виявлення розбіжностей військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів старший групи оповіщення ПРОПОНУЄ резервісту або військовозобов`язаному (крім резервістів та військовозобов`язаних СБУ та розвідувальних органів) ПРОСЛІДУВАТИ до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік, проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів. Із зазначеною метою громадянину оформляється та вручається повістка- пункт 54 Порядку №560.
Також і за пунктом 27 Порядку №560 під час мобілізації громадяни викликаються до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою:
- взяття на військовий облік; 
- проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби; 
- уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки); 
- призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.
Повістки мають право вручати, зокрема, представники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки - в межах адміністративної території, на яку поширюється повноваження відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки – пункт 31 Порядку №560.
За приписами пунктів 39-40 Порядку №560 визначено, що у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки резервістам та військовозобов`язаним повістка вручається військовослужбовцями або працівниками таких центрів.
Під час вручення повістки здійснюється фото- і відеофіксація із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації представником територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейським.
Належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки є, зокрема, у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки – підпункт 1 пункту 41 Порядку №560.
У відповідності до вимог пункту 89 Порядку №560 передбачено, що на основі результатів проведення медичного огляду та професійно-психологічного відбору (у разі потреби) резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період повістка щодо призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місця проходження військової служби вручається під особистий підпис або надсилається районним (міським) територіальним центром комплектування та соціальної підтримки засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення з повідомленням про вручення на адресу їх місця проживання.
Призов громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період оформляється наказом керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки – п.81 Порядку №560.
Відповідно, із аналізу наведених приписів слідує, що посадові особи відповідача-1 (РТЦК та СП) мали обов`язок дотриматися вище описаної процедури оповіщення позивача та призову на військову службу під час мобілізації, а саме: вручити позивачеві повістку з метою: взяття на облік; проходження ВЛК; уточнення персональних даних; про призов на військову службу та відправлення до місця проходження служби.
Разом з тим, на підтвердження дотримання вищенаведеної процедури призову позивача на військову службу під час мобілізації, на особливий період вищенаведених доказів вручення повісток, направлення на проходження ВЛК, повістки про призов на військову службу та відправлення до місць її проходження, відповідачем-1 суду не надано.
При цьому, судом критично надається оцінка доводам представника відповідача-1 про те, що позивач викликався до ІНФОРМАЦІЯ_3 повісткою №2732463 від 28.02.2025р., з огляду на таке.
По-перше, як видно зі змісту наведеної повістки, її було сформовано 28.02.2025р. не посадовою особою відповідача-1, а ІНФОРМАЦІЯ_4 АДРЕСА_1 .
По друге, вказана повістка на адресу місця проживання позивача не направлялась, такі докази в матеріалах справи відсутні.
При цьому, у даному контексті, суд звертає увагу відповідача-1 на те, що надана копія Опису вкладення до рекомендованого поштового відправлення №0610235135844 від 28.02.2025р. «відправник ОСОБА_2 » АТ «Укрпошта» форми 107П, сформованого ІНФОРМАЦІЯ_4 , але не відправленого поштою, не є таким належним доказом у розумінні ст.73 КАС України надсилання цього відправлення позивачеві, оскільки відповідного поштового чеку чи квитанції про його відправку суду не надано.
Зазначене свідчить про те, що згадана повістка на адресу місця проживання засобами поштового зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_4 не направлялась взагалі, таких доказів суду не надано.
Таким чином, аналізуючи встановлені судом обставини та приписи чинного законодавства, що визначають процедуру призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з урахуванням того, що судом вище встановлено факти того, що відповідачем-1 не вручалося повісток позивачеві взагалі ніяких, ні з метою взяття його на облік, ні з метою проходження ВЛК, ні з метою призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби, а також і не складалося жодних актів, як це вимагає вищенаведена процедура, про відмову у їх отриманні позивачем, зазначене свідчить про грубе порушення процедури призову позивача на військову службу під час мобілізації, встановлену Порядком №560, з боку відповідача-1, а відтак, рішення прийняті таким суб`єктом владних повноважень (відповідачем-1) з порушенням процедури їх прийняття підлягають визнанню судом протиправними.
Щодо перевірки судом дотримання відповідачем-1 процедури проведення медичного огляду позивача, встановленою Порядком №560, а саме: не вручення позивачеві направлення для проходження ВЛК, оформлення довідки ВЛК фактично без проведення медичного огляду за участю позивача, суд зазначає наступне.
За приписами пункту 74 Порядку №560 передбачено, що військовозобов`язаним та резервістам, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, в тому числі ті, які були визнані обмежено придатними та не проходили повторний медичний огляд з метою визначення їх придатності до військової служби (за винятком тих, які визнані в установленому порядку особами з інвалідністю), за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видаються направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду, сформовані відповідно до пункту 74-1 цього Порядку.
Для формування направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду в електронній формі за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу накладає на таке направлення кваліфікований електронний підпис у день його формування – п.74-1 Порядку №560.
Направлення, сформоване за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, може бути роздруковане. У такому разі його паперова форма повинна містити придатний для зчитування QR-код з відповідною інформацією.
Роздруковане направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту, військовозобов`язаному під особистий підпис.
Із аналізу наведених приписів, можна зробити висновок, що з метою проходження військовозобов`язаним медичного огляду військово-лікарською комісією, уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_3 з цією метою має бути у електронного вигляді сформовано відповідне направлення, яке має бути зареєстроване у журналі направлень, за формою згідно з додатком 12 та видане військовозобов`язаному під особистий підпис.
Як свідчать матеріали справи, позивач перебував на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 АДРЕСА_1 та за результатами медичного огляду комісією ВЛК при згаданому РТЦК та СП був визнаний придатним до служби у в/ч забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, НЦ, закладах (установах), медпідрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, ОЗ, охорони на підставі довідки ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_9 від 27.01.2025р. № гр. ІІ ст.39б, 52б, 53б.
Відповідно, вказаний висновок ВЛК на момент затримання позивача та призову на військову службу відповідачем-1 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ) 05.08.2025р. був чинним до 27.01.2026р. включно, оскільки у разі проходження резервістами та військовозобов`язаними медичного огляду під час мобілізації та/або воєнного стану строк дії довідки з висновком щодо придатності до військової служби становить один рік у відповідності до вимог абз. 4 п.69 Порядку №560.
Тому, суд вважає, що станом на 05.08.2025р. позивач не мав обов`язку проходити медичний огляд повторно, до завершення річного терміну дії попереднього висновку ВЛК, тобто до 27.01.2026р.
З огляду на викладене та враховуючи встановлені обставини вище, суд приходить до висновку, що і при проведенні процедури медичного огляду позивача 05.08.2025р. відповідачем-1 вчинено зазначені дії протиправно та з порушенням процедури її проведення, встановленої п.74, п.74-1 Порядку №560 (процедуру проведення ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 було проведено без оформлення та вручення позивачу направлення для проходження ВЛК під особистий підпис) та абзацу 4 пункт 69 Порядку №560 (за наявності уже висновку ВЛК від 27.01.2025р. чинного до 27.06.2026р.).
При цьому, суд звертає увагу відповідача-1 на те, що позивачем була заявлена фактично відмова від проходження ВЛК, яка належним чином (із складанням відповідного акту) оформлена не була, що суперечить вищенаведеним приписам Порядку №560.
Також судом враховується і те, що у Картці обстеження та медичного огляду позивача, яке нібито мало місце 05.08.2025р., зафіксовані результати додаткових методів обстеження (розділ 9), однак, відомості про лікарів, які їх провели із відображенням їх печаток, цей розділ не містить, як і відсутні дані дослідження ЕКГ, що є обов`язковими.
Окрім того, у графі «флюорографія органів грудної клітки» зазначена дата 20.09.2025р., яка станом на 05.08.2025р. ще не настала, печатка та підпис лікаря у цій графі відсутні.
Також слід зазначити, що у графі 11 картки обстеження позивач про надання неповної та недостовірної інформації під особистий підпис не повідомлявся, оскільки його підпис у ній відсутній.
Зазначені встановлені судом обставини свідчать про те, що медичний огляд не може бути проведений без аналізів та інших інструментальних маніпуляцій (за одну добу протягом 05.08.2025р.), щоб встановити об`єктивний ступінь придатності людини до військової служби, відтак, суд приходить до висновку, що такий медичний висновок ВЛК від 05.08.2025р. проведений стосовно позивача не відповідає Положенню про військово-лікарську експертизу та суперечить процедурі, встановленій п.69-74-1 Порядку №560.
Суд зазначає, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.05.2023 року у справі № 640/22934/20.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.
Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. 
Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Таким чином, в силу вищенаведених положень Порядку №560 відповідач-1 здійснив призов позивача на військову службу під час мобілізації, на особливий період всупереч процедурі, встановленій Державою Україна та втіленій у вищенаведених підзаконних нормативно-правових актах. Докази обґрунтованості таких дій та прийняття відповідачем-1 за наслідками таких дій оспорюваного наказу від 05.08.2025р. №479 в частині призову позивача на військову службу за одну добу (05.08.2025р.) відсутні.
Як наслідок, суд констатує, що є протиправною мобілізація особи, що проведена з порушенням процедури, встановленої Порядком №560.
Оспорюване рішення відповідача-1 (наказ №479 від 05.08.2025р.) не відповідає принципу «належного урядування», який, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). В даній справі виключно суд є тим органом влади, який здатен реально забезпечити виправлення помилки, допущеної відповідачем-1.
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), пункт 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67, від 11 червня 2009 року, також рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, пункт 71).
Тобто, позивач не повинен зазнати негативних наслідків через недотримання посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_8 процедури призову позивача на військову службу під час мобілізації, на особливий період та фактичного ігнорування ними такої процедури, встановленої Порядком №560.
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). 
Однак в даній справі відповідачем-1 не наведено доводів, які б належним чином виправдовували призов позивача на військову службу під час мобілізації, на особливий період, без дотримання процедури його проведення, передбаченої Порядком №560.
Держава-відповідач нестиме відповідальність за Конвенцією за порушення прав людини, спричинені діями її представників при виконанні ними своїх службових обов`язків (див., наприклад, рішення у справі Крастанов проти Болгарії (Krastanov v. Bulgaria), заява №50222/99, пункт 53, від 30 вересня 2004 року). Проте держава також нестиме відповідальність, якщо її представники перевищують межі своїх повноважень або діють всупереч інструкціям (див. рішення у справах Молдован та інші проти Румунії (№ 2) (Moldovan and Others v. Romania (no. 2), заяви №№ 41138/98 і 64320/01, пункт 94, ECHR 2005-VII (витяги), та Ірландія проти Сполученого Королівства (Ireland v. the United Kingdom), від 18 січня 1978 року, пункт 159, Series А № 25).
В даній справі йдеться про право позивача на законне поводження щодо нього, яке є складовою принципу верховенства права та втілено в принципах законності, правової визначеності, які створюють пов`язані між собою в т.ч. приватні права громадян та публічні обов`язки органів державної влади. 
В свою чергу, відповідач, діючи всупереч встановленої законодавством процедури та не зважаючи на обставини, які мали значення для правильного вирішення юридичної ситуації за участю позивача, допустив порушення прав останнього, мобілізувавши його всупереч встановленої Державою відповідної процедури такого призову.
При цьому, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12.09.2024 року у справі №640/21435/22.
Судом констатовано, що ігнорування відповідачем-1 процедури призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, незалежно від причин такого ігнорування, не може створювати негативні наслідки для позивача.
Отже, всі вищенаведені дії вчинені посадовими особами відповідача-1 під час процедури призову позивача на військову службу під час мобілізації, які мали місце у період з 05.08.2025р., є грубими порушеннями процедури її проведення, вчиненими поза межами повноважень відповідача-1, ці порушення є істотними (оскільки за умови дотримання відповідачем-1 вищенаведеної процедури, наслідки незаконної мобілізації б не настали), тому прийнятий на основі таких протиправних і незаконних дій відповідача-1, акт індивідуальної дії – оспорюваний наказ №479 від 05.08.2025р. в частині призову позивача на військову службу під час мобілізації, підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
А враховуючи те, що судом вище було встановлено та відповідачем-1 не спростовано, що позивача було мобілізовано протиправно, визнанню протиправними та скасуванню підлягають і усі правові акти, в яких втілено таку процедуру, зокрема, відповідні накази відповідача-1 та відповідача-2.
Відтак, і наказ командира військової частини НОМЕР_1 НГУ від 05.08.2025р. №255 в частині зарахування позивача до особового складу військової частини та всіх видів забезпечення також підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з тим, правомірність прийняття оспорюваних наказів з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу приписів чинного законодавства, належними, достатніми та допустимими доказами представниками відповідачів-1, 2 не доведена.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, наведені представником відповідача-1 у відзиві на позов доводи, оскільки зміст відзиву на позов не містить взагалі жодних посилань на докази, які б свідчили про дотримання посадовими особами відповідача-1 під час оповіщення позивача процедури призову позивача на військову службу під час мобілізації, що є основною підставою даного спору, а відтак, даний відзив на позов складений без дотримання вимог п.5 ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, тому наведені у ньому обставини не беруться судом до уваги, оскільки викладених у позові обставин щодо порушення відповідачем-1 процедури його призову не спростовують, а, навпаки, підтверджують.
Є безпідставними та необґрунтованими посилання представника відповідача-1 на те, що позивач при проходженні ВЛК істотних скарг на стан здоров`я не заявляв, підтверджуючих документів про хронічні захворювання не надав, з огляду на те, що таких доказів до відзиву на позов на підтвердження зазначеного не надано, а вилучення у позивача телефону, проведення призову протягом однієї доби (05.08.2025р.), свідчить про неможливість надання таких доказів через утримання відповідачем-1 позивача у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 з 03:37 години ночі 05.08.2025р. та не надання можливості скористатися такими своїми правами на надання документів.
Суд критично ставиться до аргументів представника відповідача-1 про те, що комісією ВЛК ретельно було досліджено стан здоров`я позивача, враховані наявні хронічні захворювання, оскільки представник відповідача-1 вище наполягав на тому, що позивач таких документів не надав, а сам позивач у позові зазначив, що відмовився від проходження медичного огляду, що відповідачем-1 жодними доказами не спростовано.
Не заслуговують уваги і аргументи відповідача-1 з приводу того, що станом на 05.08.2025р. правом на відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією позивач не користувався, оскільки такі обставини (відсутність права у позивача на відстрочку від призову) не звільняють відповідача-2 як суб`єкта владних повноважень, від обов`язку дотримуватися процедури призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, встановленої Порядком №560.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом доводи представників відповідачів-1, 2 з приводу того, що визнання протиправними дій чи рішень відповідачів-1,2, які стосуються мобілізації позивача, не відновлять порушених прав позивача, оскільки наслідком такого способу захисту прав не може бути звільнення останнього з військової служби, правовідносини між позивачем та РТЦК та СП завершилися прийняттям наказу про призов по мобілізації та направлення позивача 05.08.2025р. у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , що свідчить про реалізацію такого наказу, який вичерпав свою дію та виникнення нових правовідносин між позивачем та військовою частиною НОМЕР_1 (процедура призову за мобілізацією є незворотною), з огляду на таке.
Положеннями ст.ст. 3, 8 Конституції України встановлено засади верховенства права.
Так, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання. Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.
Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Відповідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі і в порядку встановлених законом.
Відповідно до ч.4 ст.5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожний, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікань встановлює законність затримання.
Статтею 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожний, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, незаконна мобілізація може порушувати права громадян, зокрема у разі порушення процедури такого призову, встановленої самою державою, яка втілена у відповідних підзаконних нормативно-правових актах.
Захист цих прав може включати звернення до суду, якщо незаконна мобілізація є наслідком порушення закону.
При цьому, суд звертає увагу відповідачів-1,2 на те, що чинне законодавство не містить положень, які б дозволяли суб`єкту владних повноважень діяти на власний розсуд, так само як і видавати акти індивідуальної дії, які є очевидно протиправними, не дозволяють мобілізовувати громадянина (незалежно від того, чи є він порушником військового обліку, чи ні) без дотримання процедури, встановленої Порядком №560 та направляти його до військової частини.
Дійсно, оскаржуваний позивачем акт індивідуальної дії вичерпує дію фактом виконання, тобто призовом позивача для подальшого проходження військової служби під час мобілізації, на особливий період у військову частину НОМЕР_1 , а тому скасування відповідного наказу в частині, не є самостійною підставою для зміни статусу позивача.
Разом з тим, незважаючи на той факт, що після видання оскаржуваного наказу, такий наказ вичерпав свою дію реалізацією, позивач не позбавлений права в судовому порядку оскаржити індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень, який безпосередньо стосується його прав та законних інтересів.
Право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
Подібний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 06 жовтня 2021 року у справі №9901/26/21, від 03 листопада 2021 року у справі №9901/226/21, від 02 лютого 2022 року у справі № 9901/256/21, від 16 березня 2023 року у справі № 9901/494/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 990/152/22, від 14 вересня 2023 року у справі №990/73/23.
Можливість оскарження актів індивідуальної дії не шкодить самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Тобто індивідуально-правові акти можуть бути предметом оскарження в адміністративній справі.
Отже, у разі видання суб`єктом владних повноважень, в даному випадку начальником ІНФОРМАЦІЯ_8 , наказу про призов позивача на військову службу за мобілізацією, позивач, враховуючи очевидну протиправність видання такого наказу, має законне право звернутись до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу в частині, яка безпосередньо стосується позивача, що ним фактично і було зроблено у даній справі.
Подібне правозастосування викладене і у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 02.10.2025р. у справі №160/6554/25.
За таких обставин та з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що такий спосіб судового захисту як визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу, є ефективним та належним, не призводить до порушення публічних правовідносин щодо проходження громадянами військової служби за мобілізацією, а, навпаки, дозволяє попередити в майбутньому порушення прав та законних інтересів позивача з боку районного ТЦК та СП, а тому наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 про призов на військову службу під час мобілізації від 05.08.2025 №479, в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 НГУ є протиправним та підлягає скасуванню.
Також, суд звертає увагу відповідача-1 на те, що представник відповідача-1 проявив повне нерозуміння до підстав заявленого позову, якими є недотримання органом ІНФОРМАЦІЯ_3 процедури призову позивача на військову службу під час мобілізації, встановленої Порядком №560, про що у відзиві на позов не зазначено жодних обґрунтувань, відтак, такий відзив суперечить вимогам п.5 ч.2 ст.162 КАС України.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом і доводи представника відповідача-2 щодо того, що на дату подання ним відзиву на позов рішення ВЛК №2025-0805-0947-5050-0 від 05.08.2025р. про визнання позивача придатним до служби у в/ч, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони є діючим, не оскарженим та не скасованим, з огляду на те, що зазначене твердження відповідача-2 спростовується відомостями із Єдиного державного реєстру судових рішень із якого судом встановлено, що дана довідка та бездіяльність ЦВЛК щодо не розгляду скарги позивача на згадану довідку ВЛК є предметом спору у справі №160/5344/26 (ухвала суду від 23.03.2026р.), тобто, вказана довідка ВЛК та бездіяльність щодо не розгляду скарги позивача на цю довідку, є предметом судового оскарження, рішення у даній справі ще не прийнято.
Також є безпідставними та необґрунтованими посилання представника відповідача-2 на правомірність оспорюваного наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 №479 від 05.08.2025р., оскільки повноважень на захист інтересів відповідача-1 представнику відповідача-2 не надано, таких доказів матеріали справи не містять.
У даному контексті суд звертає увагу відповідача-2, що і його представник проявив повне нерозуміння до предмету позову та його підстав, з огляду на те, що позивачем в уточненому позові від 06.04.2026р., до відповідача-2 були заявлені позовні вимоги щодо визнання протиправною діяльності військової частини НОМЕР_1 щодо зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 НГУ з порушенням Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом МОУ №280 від 15.09.2022р.
Разом з тим, обставин та заперечень щодо вище заявлених позовних вимог в уточненому позові від 06.04.2026р. адресованих саме до відповідача-2, відзив на позов в/ч НОМЕР_1 не містить, що не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.162 КАС України, тому такий відзив не може бути врахований судом.
Всі інші аргументи представників відповідачів-1,2 уважно вивчені судом, проте, не заслуговують на увагу, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачами-1,2 оспорюваних наказів про призов позивача на військову службу під час мобілізації та подальше зарахування позивача до списків особового складу військової частини, суд приходить до висновку, що відповідачі-1, 2 при прийнятті оскаржуваних вище наказів, діяли не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, посадові особи відповідача-1 під час призову позивача на військову службу під час мобілізації допустили грубі порушення процедури, встановленої Порядком №560, тобто, діяли не у межах та не у спосіб наданих їх повноважень, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Отже, судом встановлено, що при прийнятті оспорюваних наказів про призов позивача на військову службу під час мобілізації та подальшого зарахування до списків особового складу військової частини, відповідачі-1,2 порушили права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких оспорюваних актів індивідуальної дії протиправними та їх скасуванню, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача-2 (в-/ч НОМЕР_1 НГУ) прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби та виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , то в цій частині позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне.
За приписами ч.2 ст.9 згаданого Кодексу, передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
А згідно до вимог ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.
Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі “Чуйкіна проти України” констатував: “ 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює “право на суд”, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі “Голдер проти Сполученого Королівства” (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати “вирішення” спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.
Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, яке призведе до відновлення права позивача є саме зобов`язання відповідача-2 (військову частину НОМЕР_1 НГУ) виключити позивача зі списків особового складу військової частини, що забезпечить правову визначеність для учасників спірних правовідносин та ефективний захист прав позивача, а також дотримання судом гарантій остаточного вирішення спору.
Також у даному контексті, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що в даній справі не йдеться про звільнення позивача з військової служби. Як наслідок, ані нормативно-правове регулювання, ані правові висновки Верховного Суду щодо правозастосування відповідного нормативно-правового регулювання з питань звільнення військовослужбовців з військової службі в даній справі не застосовані, оскільки є нерелевантними. В даній справі позивач потрапив до військової частини на підставі спірного наказу відповідача-1, такий наказ є протиправним, а тому не може створювати легальних правових наслідків у вигляді зміни правового статусу особи.
Вищевказане, як зазначалося уже судом вище, є втіленням в т.ч. сталої правової позиції Верховного Суду про те, що ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12.09.2024 року у справі №640/21435/22.
Судом констатовано, що йдеться про істотне (фундаментальне) порушення, яке напряму визначає поведінку відповідача-1 з питань призову позивача: порушення відповідачем-1 процедури призову позивача на військову службу під час мобілізації, на особливий період, передбаченої Порядком №560, затримання та доставлення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 не з метою притягнення до адміністративного правопорушення за ст.ст.210, 210-1 КУпАП, а з метою примусової мобілізації за одну добу (05.08.2025р.), утримання у приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 з 03:37 год. без можливості надання медичних документів та позбавлення мобільного зв`язку, що може бути кваліфіковано як позбавлення волі громадянина за ч.1 ст.146 КК України, відповідно, таке порушення процедури не може створювати негативні наслідки для позивача. 
З цих підстав йдеться не про звільнення позивача з військової служби, а про виключення зі списків особового складу військової частини, адже позивач неправомірно був зарахований спірним наказом відповідача-2 до таких списків, оскільки такий наказ є наслідком та має похідний характер від спірного наказу відповідача-1.
Подібне за змістом правозастосування здійснено у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 13.03.2024 року у справі №280/5782/23, постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2024 року у справі № 600/6799/23-а та від 27.01.2025 року у справі №120/7924/24, постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2025 року у справі №300/5636/24, постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2025р. у справі №400/11496/24.
Відтак, враховуючи все вищенаведене, у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача-2 прийняти рішення про звільнення позивача від проходження військової служби, позивачеві слід відмовити.
Також, і позовні вимоги позивача, заявлені в уточненому позові від 06.04.2026р. щодо визнання протиправною діяльності військової частини НОМЕР_1 щодо зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 НГУ з порушенням Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затверджену наказом МОУ №280 від 15.09.2022р., задоволенню не підлягають, з огляду на зазначене.
По-перше, як встановлено судом зі змісту позовних вимог у наведеній частині позову позивач жодних обґрунтованих підстав порушення відповідачем-2 Інструкції №280 при його зарахуванні до особового складу військової частини НОМЕР_1 не навів, а також не зазначив у чому такі порушення полягають та якими доказами вони підтверджуються, що суперечить вимогам ч.1, ч.2 ст.9 КАС України, оскільки суд не вправі сам вишукувати підстави, замість позивача, для визнання протиправними та скасування оспорюваних дій/бездіяльності чи рішень суб`єктів владних повноважень.
По-друге, наведений вище та обраний позивачем у позові від 06.04.2026р., спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам ст.5 КАС України, оскільки у наведеному переліку такий спосіб захисту відсутній.
З метою приведення у відповідність до ст.5 КАС України згаданого способу захисту порушеного права, ухвалою суду від 15.04.2026р. судом було запропоновано позивачеві уточнити у цій частині його позовні вимоги.
Зазначена ухвала суду позивачем та його представником була проігнорована.
По-третє, суд звертає увагу позивача та його представника на те, що обраний ним вище спосіб захисту порушеного права «визнання протиправною діяльності в/ч НОМЕР_1 ..» не призведе до відновлення порушеного права позивача, за наявності прийнятого та діючого наказу від 05.08.2025р. №255 про зарахування позивача до особового складу військової частини та призначення його на посаду, який є актом індивідуальної дії, породжує у позивача обов`язкові до виконання вимоги, тобто впливає на права та інтереси позивача, а відтак, саме цей наказ і підлягає оскарженню у судовому порядку та перевірці судом при розгляді даної справи.
Відповідно, суд вважає, що у наведеній частині позовних вимог, заявлених до відповідача-2, позивачеві слід відмовити.
За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Суд зазначає, що задовольняє позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства та у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача.
Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з наведеного та враховуючи, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову частково, слід стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів-1,2 на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 532 грн. 48 коп. (1094,96 х2) понесені позивачем згідно платіжної квитанції №2.605932269.1 від 06.04.2026р.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 52, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Відповідача-2: Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними та скасування наказу №479 від 05.08.2025р. в частині призову на військову службу під час мобілізації, визнання протиправною діяльності, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_10 від 05.08.2025р. № 479 в частині призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та направлення до військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 .
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 05.08.2025р. №255 в частині зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини та всі види забезпечення, а також призначення на посаду та визнання таким, що приступив до виконання обов`язків.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) виключити солдата ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. 
У задоволенні іншої частини позову – відмовити.
Стягнути солідарно з бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) – судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 532 грн. 48 коп. (п`ятсот тридцять дві гривні 48 копійок).
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва