ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/59356/25 Суддя (судді) першої інстанції: Білоус А.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача - Осіпової О.О.,
суддів - Златіна С.В., Воловика С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Центральної військово-лікарської комісії ЗСУ щодо ненадання відповіді протягом 30 днів з дня отримання його заяви та неприйняття рішення щодо медичних документів;
- зобов`язати Центральну військово-лікарську комісію ЗСУ розглянути подані ним медичні документи та прийняти рішення щодо ступеня придатності відповідно до Переліку хвороб, врахувавши всі наявні діагнози та медичні матеріали.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 відкрито спрощене позовне провадження в справі.
Позивачем подано 02.04.2026 (зареєстровано судом 03.04.2026) заяву про забезпечення позову шляхом встановлення обов`язку для органів ТЦК та СП утриматися від вчинення дій щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації до набрання законної сили рішенням суду у справі №320/59356/25 та заборонити Центральній ВЛК ЗСУ та підпорядкованим їй органам (зокрема ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_1 ) приймати рішення про його придатність без врахування актуальних медичних даних від 11.02.2026, що містяться в матеріалах справи.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник зазначає, що до вирішення справи по суті існує реальна небезпека порушення його прав, оскільки через протиправну бездіяльність відповідача позивач позбавлений офіційного статусу непридатного до військової служби. Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до незаконної мобілізації позивача до моменту ухвалення рішення суду, що зробить подальший захист його прав неможливим.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.04.2026р. у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено, оскільки станом на момент звернення з позовом та з цією заявою підстав стверджувати, що відповідачем здійснюються заходи щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації немає. Доказів, що відповідачем вчиняються активні мобілізаційні заходи щодо до позивача, які полягають у врученні йому повістки на відправку, тощо, та що існує реальна загроза вжиття заходів, спрямованих на призов заявника на військову службу під час мобілізації, позивачем не надано.
Посилання позивача на випадок можливого настання негативних наслідків чи порушення прав в майбутньому не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову.
Отже, заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування очевидної та реальної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення у цій справі, а викладені в заяві про забезпечення позову обставини свідчать про відсутність належного обґрунтування того, що захист прав та інтересів позивача стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що предметом оскарження в цій справі є бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді протягом 30 днів з дня отримання ОСОБА_1 заяви та неприйняття рішення щодо медичних документів.
Дії або рішення відповідача щодо мобілізації, проходження ВЛК або переміщення до військової частини позивачем не оскаржуються, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що визначений позивачем спосіб забезпечення позову шляхом виходить за межі предмету спору.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.
Зокрема, апелянт зазначає, що реальна загроза порушення його прав підтверджується тим, що раніше щодо нього вже вчинялися конкретні дії з боку органів ТЦК та поліції, пов`язані з примусовим доставленням, внаслідок того, що за їх твердженням, він не завершив проходження ВЛК.
Так, 26.08.2025р. ТЦК офіційно звернулося до Національної поліції з вимогою його розшуку та примусової доставки нібито через непроходження ВЛК, внаслідок чого у системі «Оберіг» («Резерв+») він отримав статус «В розшуку».
01.09.2025р. його автомобіль був зупинений та заблокований співробітниками поліції та ТЦК, внаслідок чого у нього було вилучено водійське посвідчення, рух автомобіля було заблоковано шипами, а його приблизно три години із погрозами застосування сили та примусового поміщення до автобуса. 
Отже, існує ризик порушення його прав у майбутньому, тому висновок суду першої інстанції, на думку позивача, про відсутність реальної загрози є помилковим.
Крім того, зазначає, що захід забезпечення позову безпосередньо пов`язаний з предметом спору, оскільки він стосується визнання протиправною бездіяльності Центральної військово-лікарської комісії ЗСУ щодо не розгляду поданих ним медичних документів та неприйняття рішення щодо ступеня придатності до військової служби. І саме внаслідок цієї бездіяльності він не має належного рішення щодо стану його здоров`я та придатності, а тому захід забезпечення позову спрямований не на вирішення спору по суті, а на тимчасове збереження його правого становища до ухвалення рішення у справі.
Також вказує на те, що невжиття заходів забезпечення позову створює загрозу для його здоров`я та можливості отримання лікування, оскільки він має псоріаз у прогресуючій стадії (ураження понад 50% шкіри), а тому через відсутність належного рішення щодо його придатності до військової служби та існуючу загрозу повторного втручання з боку ТЦК він фактично обмежений у свободі пересування та можливості безпечно отримувати стаціонарну медичну допомогу.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2026р. апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 
24.04.2026р. апеляційне провадження відкрито та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 
У встановлений апеляційним судом строк від відповідача не надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
Враховуючи, що від учасників справи не надійшло клопотань про розгляд справи за їх участі, розгляд справи вирішено проводити у порядку письмового провадження.
Згідно зі ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частинами першою та другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України).
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України).
Отже, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на осіб, на яких поширюються. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до ст. 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Посилання представника позивача на те, що без вжиття судом заходів забезпечення позову, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.
З матеріалів справи не встановлено підстав, які б свідчили про те, що невжиття судом заходів забезпечення позову створить очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача або ускладнить чи зробить неможливим виконання рішення суду за наслідками розгляду цієї справи.
Також як на іншу обставину необхідності вжиття заходів забезпечення позову, заявник посилається на те, що раніше щодо нього вже вчинялися конкретні дії з боку органів ТЦК та поліції, пов`язані з примусовим доставленням, оскільки він не завершив проходження ВЛК. 
Однак, такі доводи заявника не можуть визнаватись достатніми для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки сформульовані як можливість/ймовірність їх настання у майбутньому, тобто ґрунтуються тільки на припущеннях. При цьому, можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, адже суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.09.2019 у справі № 826/13306/18.
В цьому контексті слід враховувати і те, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.
При цьому колегія суддів зазначає, що захворювання на псоріаз само по собі не є безумовною підставою для вжиття судом заходів забезпечення позову, оскільки у розумінні положень ст.150 КАС України підставою для забезпечення позову є ризик того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення або ефективний захист прав, а не наявність у позивача тієї чи іншої хвороби, в тому числі псоріазу), яка за певних обставин в залежності від ступеня поширення, рецидивності та функціональних порушень може мати різні наслідки для військовозобов`язаного, включаючи визнання непридатним до військової служби.
Проте такі наслідки повинні встановлюватися судом під час ухвалення рішення по суті спору, в якому оскаржується відповідне рішення Військово-лікарської комісії та повторне направлення особи на проходження медичного огляду військово-лікарською комісією для визначення придатності до проходження військової служби із урахуванням наявних в нього проблем зі здоров`ям, адже оцінити вказані підстави суд може тільки під час розгляду такої справи по суті.
Водночас суд не встановлює діагнози і не визначає придатність до служби, а перевіряє, чи дотрималася комісія законної процедури та за результатами розгляду справи може скасувати неправомірне рішення та зобов`язати ВЛК провести повторний медогляд. 
Отже, на переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді заяви порушено норми процесуального права, підстави для скасування судового рішення відсутні.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 КАС України.
Керуючись ст. ст. 311, 315, ст. 316, ст. ст. 321, 322 КАС України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 06.04.2026р. у справі № 320/59356/25 про відмову у забезпеченні позову залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст. ст. 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О.О. Осіпова

Судді: С.В. Златін

С.В. Воловик