КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 366/2847/25 Головуючий у суді І інстанції Гончарук О.П.
Провадження № 22-ц/824/6455/2026  Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 червня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Полісся» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Полісся» про розірвання договорів оренди земельних ділянок,

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що він є власником земельних ділянок кадастровий номер 3222055100:04:003:0153 площею 2,0068 га та кадастровий номер 3222055100:04:003:0181 площею 0,9420 га, які розташовані на території Іванківської селищної ради Київської області.
Зазначені земельні ділянки перебувають в оренді товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Полісся»(далі - ТОВ «ВП «Полісся»).
Відповідно до договору оренди землі від 01 квітня 2016 року, укладеного із ТОВ «Укрзернопром-Іванків», позивач надав свої земельні ділянки в оренду за орендну плату.
29 листопада 2017 року позивач уклав додаткову угоду (про заміну сторони та внесення змін до договору оренди), якою було змінено орендаря на ТОВ «ВП «Полісся».
01 січня 2023 року між сторонами була підписана додаткова угода до договору оренди землі, якою внесено зміни у пункти 2.6, 3.1, 4.1 договору. 
Додатковою угодою визначено, що договір укладеній на 7 років, сплив якого починається з моменту укладання даної додаткової угоди до договору оренди землі. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій сумі, що складає 966,33 грн та 3 811,68 грн за рік оренди, всього за дві ділянки 4 778,01 грн.
З дня укладання додаткової угоди до договору оренди землі орендну плату позивач не отримував в порядку і розмірі, які передбачені умовами договору.
До моменту звернення з вимогою про термінову оплату та розірвання договору оренди відповідачем було здійснено оплату оренди за період з 2017 по 2022 рік. Після звернення відповідачем було здійснено оплату за 2023 та 2025 роки, 2024 рік не оплачено досі.
29 квітня 2025 року представником позивача - адвокатом Голуб Т.І. було направлено адвокатський запит до Вишгородського ДПІ ГУ ДПС у Київській області про отримання довідки про доходи позивача із зазначенням інформації про отримані виплати від ТОВ «ВП «Полісся» з 2016 року.
Згідно отриманої відповіді позивач отримував орендну плату від ТОВ «ВП «Полісся» до 2022 року (оплата за 2022 рік була здійснена частинами: одна сума у грудні 2022 року, а інша - у травні 2023 року).
Крім того, 18 серпня 2025 року представником позивача повторно направлено адвокатський запит до Вишгородського ДПІ ГУ ДПС у Київській області про отримання довідки про доходи позивача із зазначенням інформації про отримані виплати від ТОВ «ВП «Полісся» з 2016 року та по теперішній час.
Відповідно до отриманої відповіді позивач отримував орендну плату від відповідача у 2025 році за попередні періоди.
Позивач самостійно неодноразово намагався зв`язатись з відповідачем та вирішити проблемні питання щодо сплати орендної плати, але відповідач на зв`язок не виходить, орендну плату належним чином у встановлені терміни не сплачує, тому він був змушений звертатись в суд.
ОСОБА_1 просив розірвати договір оренди земельної ділянки від 01 квітня 2016 року та додаткову угоду до договору оренди землі по зміні орендодавця від 29 листопада 2017 року та додаткову угоду до договору оренди землі від 01 січня 2023 року, укладений між ТОВ «ВП «Полісся» та ОСОБА_1 кадастровий номер 3222055100:04:003:0153 площею 2,0068 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та кадастровий номер 3222055100:04:003:0181 площею 0,9420 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Іванківської селищної ради Київської області.
Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року позов задоволено.
Розірвано договір оренди земельної ділянки від 01 квітня 2016 року та додаткову угоду до договору оренди землі по зміні орендодавця від 29 листопада 2017 року та додаткову угоду до договору оренди землі від 01 січня 2023 року, укладений між ТОВ «ВП «Полісся» та ОСОБА_1 кадастровий номер 3222055100:04:003:0153 площею 2,0068 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та кадастровий номер 3222055100:04:003:0181 площею 0,9420 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Іванківської селищної ради Київської області.
Стягнуто з ТОВ «ВП «Полісся» на користь держави судові витрати у розмірі 3 028,00 грн.
Ухвалою суду від 08 грудня 2025 року виправлено описку, допущену у вступній, описовій та резолютивній частинах рішення Іванківського районного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року, а саме: вказано по-батькові позивача « ОСОБА_1 » замість зазначеного « ОСОБА_1 ».
Ухвалою суду від 08 січня 2026 року виправлено описку, допущену у вступній, описовій та резолютивній частинах рішення Іванківського районного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року, а саме: 
- щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3222055100:04:003:0153 зазначено правильну дату договору оренди: «Договір оренди земельної ділянки від 28.03.2016 р.»;
- щодо земельної ділянки кадастровий номер 3222055100:04:003:0181 доповнено резолютивну частину рішення зазначенням дати договору оренди та дат додаткових угод до договору оренди: «Договір оренди земельної ділянки від 01.04.2016 р., Додаткова угода до договору оренди землі по зміні орендодавця від 29.11.2017 р та Додаткова угода до договору оренди землі від 01.01.2023 р.».
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено систематичну несплату орендної плати відповідачем, що є підставою для припинення права користування земельними ділянками.
Суд зазначив, що твердження представника відповідача адвоката Приходька І.С. про відсутність вини щодо несплати орендної плати за договорами,повністю спростовується проектами додаткових угод, оригінали яких було оглянуто в судовому засіданні.
Таким чином суд вважав, що відповідач свого обов`язку щодо сплати орендної плати станом на день розгляду справи в суді так і не виконав.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи щодо істотного порушення договору, оскільки орендна плата за 2017-2021 роки (мирний час) повністю сплачена вчасно, а за 2022-2024 роки (враховуючи війну) із затримкою у 2025 році.
Як зазначає відповідач, 28 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України на своєму офіційному веб-сайті засвідчила, що військова агресія рф проти України з 24 лютого 2022 року до її офіційного закінчення є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Тому наголошує, з початку повномасштабного вторгнення рф на територію України ТОВ «ВП «Полісся» було позбавлено можливості обробляти земельні ділянки, належні позивачу, а отже і виплачувати йому орендну плату.
Також посилається на неможливість використання земельної ділянки через її розташування на тимчасово окупованій території, потенційне замінування та пов`язані із цим загрози життю та здоров`ю працівників, що є прямим наслідком збройної агресії і об`єктивно унеможливило виконання зобов`язань за договорами оренди. Вважає вказані обставини є такими, за які орендар не відповідає, і які відповідно частини шостої статті 762 ЦК України звільняють його від сплати орендної плати за період, протягом якого таке користування було неможливим.
Згідно даних Інтерактивної карти ДСНС на її офіційному сайті за посиланням розмінування України територія у селищній громаді є місцем, де виявлені або ймовірно знаходяться вибухонебезпечні предмети. Оскільки цей доказ отримано з публічного джерела, він є загальновідомим та не потребує доказування згідно статті 82 ЦПК України.
У разі несправедливого розірвання договору оренди судом за ініціативи позивача відповідач (орендар) понесене значні збитки: фактичні втрати (витрати, понесені як орендарем сільгоспвиробником у зв`язку з виконанням договору, у тому числі витрати на обробку землі, внесення добрив тощо); втрачену вигоду (доходи, які як орендар міг би реально отримати від продовження виконання договору, наприклад, від продажу зібраного врожаю).
Стверджує, що ділянки були залісненими, але у 2024 році пройшло розліснення і вони були введені в обробіток. Станом на 2026 рік ці площі включені в структуру посіву ТОВ «ВП «Полісся» і на далі відповідач планує працювати по цих ділянках.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Учасники справи в судове засідання не з'явилися та/або явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Суд встановив, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок кадастровий номер 3222055100:04:003:0153 площею 2,0068 га та кадастровий номер 3222055100:04:003:0181 площею 0,9420 га, які розташовані на території Іванківської селищної ради Київської області, що підтверджується державними актами серії ЯЛ № 355725 та серії ЯЛ № 355726, а також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.
Вказані земельні ділянки перебувають в оренді ТОВ «ВП «Полісся», що підтверджується інформаційними довідками з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку.
28 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Укрзернопром-Іванків» був укладений договір оренди землі, за яким позивач надав земельну ділянку площею 2,0068 га кадастровий номер 3222055100:04:003:0153 в оренду ТОВ «Укрзернопром-Іванків». Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 2 541,12 грн до 31 грудня поточного року. Строк оренди 7 років.
29 листопада 2017 року позивач уклав із ТОВ «Укрзернопром-Іванків» та ТОВ «ВП «Полісся» додаткову угоду (про заміну сторони та внесення змін до договору оренди землі від 28 березня 2016 року), якою було змінено орендаря на ТОВ «ВП «Полісся», а також розмір орендної плати на 3 811,68 грн.
01 січня 2023 року між позивачем та відповідачем була підписана додаткова угода до договору оренди землі від 28 березня 2016 року, якою внесено зміни у пункти 2.6, 3.1, 4.1 зазначеного договору. Додатковою угодою визначено, що договір укладений на 7 років, сплив якого починається з моменту укладання даної додаткової угоди до договору оренди землі. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій сумі, що складає 3 811,68 грн за рік оренди (а.с. 29-34).
01 квітня 2016 року між позивачем та ТОВ «Укрзернопром-Іванків» був укладений договір оренди землі, за яким позивач надав земельну ділянку площею 0,9420 га кадастровий номер 3222055100:04:003:0181 в оренду ТОВ «Укрзернопром-Іванків». Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 515,38 грн до 31 грудня поточного року. Строк оренди 7 років.
29 листопада 2017 року позивач уклав із ТОВ «Укрзернопром-Іванків» та ТОВ «ВП «Полісся» додаткову угоду (про заміну сторони та внесення змін до договору оренди землі від 01 квітня 2016 року), якою було змінено орендаря на ТОВ «ВП «Полісся», а також розмір орендної плати на 966,33 грн.
01 січня 2023 року між позивачем та відповідачем підписана додаткова угода до договору оренди землі від 01 квітня 2016 року, якою внесено зміни у пункти 2.6, 3.1, 4.1 вказаного договору. Додатковою угодою було визначено, що договір укладений на 7 років, сплив якого починається з моменту укладання цієї додаткової угоди до договору оренди землі. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій сумі, що складає 966,33 грн за рік оренди (а.с. 23-28).
З дня укладання додаткових угод до договорів оренди землі від 28 березня 2016 року та від 01 квітня 2016 року орендну плату позивач отримував таким чином і в таких розмірах:
п/п	Рік за який здійснюється орендна палата	Отримана сума орендної плати 	Дата отримання орендної плати	
1	2017	4 778,02	4 квартал 2017	
2	2018	4 778,02	3 квартал 2018	
3	2019	4 778,02	4 квартал 2019	
4	2020	3 846,30	вересень 2020	
5	2021	3846, 30	вересень 2021	
6	2022	931,71 3846,30	грудень 2022 травень 2023	
7	2023	1 086,90 3 638,75	квітень 2025 15.05.2025	
8	2024	-	-	
9	2025	4 054,60	09.06.2025	
До моменту звернення позивача до відповідача із вимогою про термінову оплату та розірвання договорів оренди, відповідачем було здійснено оплату оренди за період з 2017 по 2022 рік. Після відповідного звернення відповідачем було здійснено оплату за 2023 та 2025 роки, 2024 рік не оплачено до теперішнього часу.
За правилом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам ухвалене у справі рішення суду першої інстанції відповідає. 
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
У ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ч. 2 ст. 792 ЦК України).
Правилами ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 93 ЗК України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Згідно зі ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України (ст.32 Закону України «Про оренду землі»).
Положеннями статей 24, 25 Закону визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.
Підстави припинення договору оренди землі це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин.
Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин.
Правила про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та приписи частини другої статті 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать, а навпаки доповнюють одні одних.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 293/1011/16-ц (провадження № 61-29970сво18) виснував, що тлумачення пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, частини другої статті 651 ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначено договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо).
Сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 385/1679/21.
Положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 579/1133/22, від 27 вересня 2023 року у справі № 626/104/21).
За змістом наведених норм, істотним слід визнавати таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Отже, стороною, якою заявлено вимоги про розірвання договору, повинно бути доведено наявність істотного порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, тобто існування цих двох умов у їх сукупності.
Тлумачення п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України та ч. 2 ст. 651 ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати в цілому, так і її виплати в розмірі меншому, ніж визначеному договором.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про дострокове розірвання договорів оренди земельних ділянок.
Як у відзиві на позовну заяву (а.с. 58-60), так і в апеляційній скарзі (а.с. 106-109) ТОВ «ВП «Полісся»» не заперечує факту несплати ОСОБА_1 орендної плати, обґрунтовуючи це неможливістю використання земельної ділянки позивача через форс-мажорні обставини, а саме збройну агресію російської федерації, що звільняє товариство від виконання зобов`язань за укладеним договором.
Апеляційний суд вважає, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не лише самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. 
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18 та від 09 листопада 2021 року у справі № 913/20/21. 
Отже, сам по собі воєнний стан не є безумовною підставою для застосування положень ч. 6 ст. 762 ЦК України.
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
24 лютого 2022 року розпочалося повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено військовий стан, який триває дотепер.
Колегія суддів наголошує, що сама по собі війна не може автоматично означати звільнення від виконання в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Війна, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин юридична/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.
На підтвердження неможливості обробляти земельні ділянки позивача і відповідно сплачувати орендну плату ТОВ «ВП «Полісся» посилалось на лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 про визнання форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили) військову агресію російської федерації проти України. 
Проте, вказаний лист є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Той факт, що Торгово-промислова палата України засвідчила відповідну форс-мажорну обставину (обставину непереборної сили), сам собою не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.
Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання. При цьому, наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 910/8580/22.
Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15 червня 2018 року у справі №915/531/17, від 26 травня 2020 року у справі № 918/289/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 913/785/17, від 30 листопада 2021 року у справі № 913/785/17, від 07 червня 2023 року у справі № 906/540/22).
Частиною 1 ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок непереборної сили.
У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року в справі № 922/2394/21 зазначено, що статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Так, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Таких висновків дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2019 у справі № 917/1053/18 та у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 913/20/21.
Відповідно до положень ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/7495/16 зазначено, що норма ч. 6 ст. 762 ЦК України визначає як підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.
Підпунктом 3 п. 27 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням такої особливості: власники, користувачі земельних ділянок не несуть відповідальності за невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням, що полягає у невикористанні земельної ділянки, право власності, користування якою виникло до введення воєнного стану.
Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що відсутність у ч. 6 ст. 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.
Постановою Кабінету Міністрів України № 740 від 07 червня 2024 року «Про деякі питання про створення, забезпечення функціонування та ведення реєстру територій, забруднених/імовірно забруднених вибухонебезпечними предметами» затверджено Порядок ведення, адміністрування, користування відомостями реєстру територій, забруднених/імовірно забруднених вибухонебезпечними предметами, внаслідок чого введено у дію реєстр територій та геоінформаційна система, якому відповідає Інтерактивна карта територій, яку адмініструє Державна служба надзвичайних ситуацій (далі - ДСНС).
За даними Інтерактивної карти ДСНС, розміщеної на її офіційному сайті за посиланням розмінування України (https://mine.dsns.gov.ua/), територія Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області частково є місцем, що налічує 4 підтверджені небезпечні зони.
Відповідно до ч. 283-1.2. ст. 283-1 Податкового кодексу України період, коли земельні ділянки визнаються забрудненими вибухонебезпечними предметами, визначається як період, що починається з першого числа місяця, на який припадає дата початку обстеження земельної ділянки операторами протимінної діяльності, та завершується останнім числом місяця, в якому такі земельні ділянки визнані придатними для використання.
Для земельних ділянок, що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) активні бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, період, коли земельні ділянки визнаються забрудненими вибухонебезпечними предметами, визначається як період, що починається з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території (у тому числі коли дата початку обстеження небезпечної території операторами протимінної діяльності настає після дати завершення бойових дій або тимчасової окупації на відповідній території), за умови подання платником плати за землю до органу місцевого самоврядування, військової адміністрації або військово-цивільної адміністрації заяви про потенційне забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами та прийняття таким органом місцевого самоврядування, військовою адміністрацією або військово-цивільною адміністрацією рішення про встановлення податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів щодо земельної ділянки, зазначеної у такій заяві, та завершується останнім числом місяця, в якому такі земельні ділянки визнані придатними для використання.
Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідачем ТОВ «ВП «Полісся»» не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження обмежень використання ним як орендарем за цільовим призначенням земельних ділянок позивача та наявності розпорядження щодо звільнення ТОВ «ВП «Полісся» від оподаткування за 2022-2025 роки з підстав непридатності до використання земельних ділянок на території Іванківської селищної територіальної громади Вишгородського району Київської області через замінування.
Таким чином, для встановлення статусу земельної ділянки, як забрудненої вибухонебезпечними предметами, необхідно не лише завершення активних бойових дій або тимчасової окупації на відповідній території (у тому числі коли дата початку обстеження небезпечної території операторами протимінної діяльності настає після дати завершення бойових дій або тимчасової окупації на відповідній території), а і обов`язкове подання платником плати за землю до органу місцевого самоврядування, військової адміністрації або військово-цивільної адміністрації заяви про потенційне забруднення земельної ділянки вибухонебезпечними предметами та прийняття таким органом місцевого самоврядування, військовою адміністрацією або військово-цивільною адміністрацією рішення про встановлення податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів щодо земельної ділянки, зазначеної у такій заяві.
Матеріали цієї справи не містять доказів звернення відповідача до органу місцевого самоврядування, військової адміністрації або військово-цивільної адміністрації із заявою про потенційне забруднення земельних ділянок ОСОБА_1 вибухонебезпечними предметами та прийняття цими органами рішення про встановлення податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів щодо спірної земельної ділянки. 
Отже, відповідач не дотримався визначеного законодавством порядку для встановлення статусу земельної ділянки, як такої, що забруднена вибухонебезпечними предметами, тому відсутні підстави для висновку про можливість його звільнення від орендної плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Надані ТОВ «ВП «Полісся»» витяги з інтерактивної мапи територій, які потенційно можуть бути забруднені вибухонебезпечними предметами, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про обстеження спірних земельних ділянок операторами протимінної діяльності або неможливості такого обстеження, віднесення таких земельних ділянок до територій, де виявлені або ймовірно знаходяться вибухонебезпечні предмети. Відповідно, відсутні належні докази неможливості безпечного використання ТОВ «ВП «Поліське» як орендарем спірних земельних ділянок.
Виходячи з наведеного, безпідставними є доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції введення воєнного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та неможливість у зв`язку з цим безпечного використання спірних земельних ділянок і здійснення на них господарської діяльності, так і посилання на потенційне замінування земельних ділянок у зв`язку з безпосередньою близькістю до державного кордону, що створює загрозу життю та здоров`ю працівників.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанови Миколаївського апеляційного суду у справах № 485/688/25 та № 485/582/25 не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах лише Верховного Суду, що передбачено частиною четвертою статті 263 ЦПК України.
Висновки суду узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги. Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
У силу положень статей 76-78, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК Українимісцевим судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. Всі докази оцінено судом у їх сукупності з урахуванням фактичних обставин справи.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення у цій справі і ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального права та спростовуються матеріалами справи.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення в оскаржуваній частині.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у даній справі - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат відповідача не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Полісся»залишити без задоволення.
Рішення Іванківського районного суду Київської області від 21 жовтня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 05 червня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній