ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3895/26 Справа № 201/5879/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Потоцька С. С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Красвітної Т.П.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач Дніпровська міська рада,
відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5», Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, орган опіки та піклування в особі Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради,
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга Дніпровською міською радою на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 05 грудня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Потоцька С.С.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2021року Дніпровська міська рада подала в суд позов проти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , визначивши третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5», Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в якому вимагала визнати відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1 .
Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що кімнатою АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. У зазначеній кімнаті з 16 грудня 2011року зареєстровані відповідачі. Проте, відповідачі за вказаною адресою ніколи не мешкали, кімнатою не користувались, кімната здається в оренду, що підтверджується відповідними актами комісії. Оскільки відповідачі в кімнаті не проживають та ніколи не проживали, ордер на зайняття житлової площі в гуртожитку від 04 лютого 2013року № 37 був виданий строком до 01 лютого 2014року, то позивач вважав, що наявні правові підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою. 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2025року до участі у справі в якості третьої особи було залучено орган опіки та піклування в особі Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 05 грудня 2025року відмовлено в задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що під час розгляду справи судом не було підтверджено того, що відповідачі не проживають у спірній кімнаті в гуртожитку безперервно, та суд виходив з того, що надані позивачем докази не підтверджують обставин, на які він посилався щодо строку відсутності відповідачів у гуртожитку, причин їх відсутності у кімнаті, та заявником не досліджено кімнату на предмет наявності в ній особистих речей відповідачів.
Крім того, суд першої інстанції виснував, що малолітня або неповнолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання та проживання такої дитини з одним з батьків є як правило поважною причиною непроживання дитини у спірному житлі, а тому, оскільки ОСОБА_3 як неповнолітня особа не міг свідомо обирати місце свого проживання, це виключає можливість визнання його таким, що втратив право користування житлом на підставі статті 71 Житлового кодексу України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
07 січня 2026року Дніпровська міська рада подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 05 грудня 2025року.
В апеляційній скарзі скаржник висловив вимогу про скасування рішення та просив про задоволення позову в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не з`ясував чи було спірне приміщення постійним місцем проживання відповідачів, не з`ясував тривалість часу їх непроживання, не встановив всебічно, повно та об`єктивно обставини справи, що призвело до незаконного та необґрунтованого рішення. 
Наголошував на тому, що позивачем надано належні та достатні докази на підтвердження позовних вимог, проте судом першої інстанції доказам позивача надано неправильну оцінку.
Зазначав, що власнику житлового приміщення належать всі повноваження власника та право на захист права власності на жиле приміщення має бути захищено судом. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_1 заперечила проти апеляційної скарги, заявляла, що обставини якими скаржник обґрунтовував свої апеляційні вимоги, не підтверджені в результаті розгляду цього спору, доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
19 січня 2026року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду було витребувано з Шевченківського районного суду міста Дніпра цивільну справу №201/5879/21; та 25 лютого 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2026року апеляційну скаргу було залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
02 квітня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 1600год 28 квітня 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідкою про доставку електронного листа та отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
01 грудня 2011року Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження №828 від 04 листопада 2011року ОСОБА_1 , яка працювала у КП “Міськсвітло” ДМР, був виданий ордер №18 на право зайняти зі складом родини 2 особи житлову площу в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 строком до 05 листопада 2012року, склад сім`ї: відповідальний квартиронаймач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.9/.
Також, 04 лютого 2013року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження №73 від 28 січня 2013року ОСОБА_1 , яка працювала у КП “Міськсвітло” ДМР, був виданий ордер №37 на право зайняти зі складом родини 2 особи житлову площу в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 строком до 01 лютого 2014року, склад сім`ї: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /а.с.10/.
Зазначене житло є гуртожитком та перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради.
Неповнолітній ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 /свідоцтво про народження а.с.110/.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у кімнаті  АДРЕСА_1 з 16 грудня 2011року /довідка КП «Жилсервіс 5» ДМР №2087 від 29 серпня 2019року а.с.15 та витяг з реєстру територіальної громади від 11 січня 2023року а.с.109/.
На ім`я ОСОБА_1 для оплати послуг щодо зазначеної вище кімнати у КП «Жилсервіс 5» ДМР з 01 вересня 2012року відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 /довідка від 19 лютого 2020року а.с.8/.
ОСОБА_1 періодично сплачує за спожиті за адресою реєстрації місця проживання житлово-комунальні послуги, в тому числі за утримання будинку, вивезення сміття, опалення, газопостачання, транспортування газу, водопостачання на підтвердження чого надала платіжні інструкції за період з березня 2021року по липень 2024року включно /а.с.111-151/.
В актах комісії КП «Жилсервіс-5» ДМР, складених за участі мешканців кімнати № 96 гуртожитку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 11 вересня 2018року, 09 січня 2019року, 12 липня 2019року, 14 вересня 2020року, 17 листопада 2020року, 07 квітня 2021року ОСОБА_1 в кімнаті 91 зі слів сусідів ніколи не проживала, фактично проживають квартиранти /а.с.5, 6, 11, 12, 13/.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 липня 2024року, ОСОБА_1 у власності нерухомого майна не має /а.с.88/.
Судом першої інстанції під час розгляду справи в судовому засіданні були допитані свідки.
Свідок ОСОБА_6 надав суду показання, що він є батьком відповідачки ОСОБА_1 . Коли захворіла його дружина, мати відповідачки, ОСОБА_7 допомагала йому у догляді, часто заміняла батька у догляді за дружиною. Тому, в силу того, що дружина вимагала постійного догляду дочка з онуком проживала у них. Ніколи квартирантів ОСОБА_7 не пускала у кімнату.
Свідок ОСОБА_8 надала показання, що є сусідкою ОСОБА_1 по гуртожитку. Кімнати знаходяться по діагоналі одна від одної. Під час догляду за матір`ю ОСОБА_7 залишила їй ключі від кімнати, щоб вона поливала квіти, всі речі ОСОБА_7 та її сина знаходилися у кімнаті. ОСОБА_7 періодично приходила до гуртожитку. Ніколи не бачила сторонніх осіб у кімнаті ОСОБА_7 .
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, проте під час судового розгляду не встановлений безперервний період непроживання відповідачів у гуртожитку більше шести місяців та матеріали справи не містять доказів щодо наявності у відповідачів іншого житла на території України, яке було б придатне для проживання.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. 
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 Житлового кодексу України (далі — ЖК України).
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору — судом.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Водночас, саме на позивача покладається обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законодавством строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.
Тож, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.
Слід також враховувати, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Без встановлення вищевказаних обставин не буде відповідати вимогам законності позбавлення особи в судовому порядку права на користування житловим приміщенням. 
Проте, надані сторонами докази не підтверджують умов, за яких відповідачів може бути визнано такими, що втратили право користування жилим приміщеннями, а саме непроживання відповідачів в кімнаті АДРЕСА_1 більше шести місяців та відсутність у відповідачів поважних причин для непроживання за місцем реєстрації. 
Водночас, колегія суддів погоджується з критичною оцінкою судом першої інстанції наданих позивачем актів комісії КП «Жилсервіс-5» ДМР про непроживання відповідачів у спірній кімнаті, які всі складені одними і тими ж членами комісії, підписані одними і тими ж мешканцями однієї з кімнат у гуртожитку, не містять відомостей щодо причин відсутності відповідачів у спірній кімнаті та складені без огляду спірної кімнати і без встановлення наявності або відсутності речей відповідачів в цій кімнаті.
Інших мешканців гуртожитку, окрім мешканців кімнати АДРЕСА_3 , які підписали всі акти комісії КП «Жилсервіс-5» ДМР, опитано не було. При цьому, допитана під час розгляду справи свідок ОСОБА_8 , яка також мешкає у гуртожитку, спростовувала зазначені в актах комісії відомості про те, що відповідачі ніколи не проживали в кімнаті АДРЕСА_4 та що фактично там проживають квартиранти.
Інших доказів непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні позивач суду не надав.
Тож, суд апеляційної інстанції не може погодитись з доводами апеляційної скарги про надання позивачем належних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог та про неправильну оцінку судом першої інстанції наданих позивачем доказів.
Принцип змагальності у цивільному процесі передбачає, що обов`язок доказування покладено на сторони, в той час як суд за загальним правилом не може збирати докази з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважати доведеною обставину, про яку сторона лише стверджує. 
Водночас, відповідачка ОСОБА_1 категорично заперечувала обставини, зазначені в актах комісії КП «Жилсервіс-5» ДМР, та наполягала на тому, що вона ніколи не здавала квартиру квартирантам, у спірній кімнаті вони з сином проживали весь час, за виключенням періоду часу, коли вона доглядала за хворою матір`ю, проте в цей період їх з сином речі залишались в кімнаті, в якій вона перебувала у міру можливості.
Такі обставини підтвердили допитані під час розгляду справи свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .
Також, поведінка ОСОБА_1 , в тому числі щодо регулярної оплати житлово-комунальних послуг за адресою реєстрації, не свідчить про втрату відповідачами інтересу до спірного житлового приміщення.
Позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, з метою доведення своїх позовних вимог достатніми і допустимими доказами та задля уникнення доказування на підставі припущень, не надав суду доказів, які б надавали можливість достовірно встановити непроживання відповідачів за місцем реєстрації більше шести місяців без поважних причин. 
Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, оцінивши подані суду докази та встановивши на їх підставі фактичні обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що позивач не довів наявності правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Позивачем не надано суду достатньо допустимих і належних доказів, які в своїй сукупності свідчили б про законність визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Крім того, суд першої інстанції підставно врахував відсутність доказів щодо наявності у відповідачів іншого житла на території України, яке було б придатне для проживання, у зв`язку з чим в даному випадку визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням не може розглядатися як необхідне в демократичному суспільстві.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доводи апеляційної скарги про достатність наданих позивачем доказів для підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Тож, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу Дніпровської міської ради.
Рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 05 грудня 2025року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 квітня 2026року.

Судді: