154/4849/25 
2/154/371/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2026 Володимирський міський суд Волинської області під головуванням судді Пустовойт Т.В., при секретарі судового засідання Мазій І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у м.Володимир цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
28 листопада 2025 до Володимирського міського суду Волинської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі ТОВ «ФК «Кредит Капітал») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 22 травня 2023 між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 789417 за продуктом «NewShort», відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у розмірі 2100 грн, яка зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Договір №789417 укладено в електронній формі. Позивач зазначив, що договір підписаний відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Згідно з умовами договору його укладення здійснюється за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через вебсайт; електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході до особистого кабінету, зокрема шляхом перевірки коду, направленого на номер мобільного телефону споживача, та/або шляхом перевірки пароля входу до особистого кабінету. 
01 лютого 2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 01022024, відповідно до якого позивач набув статусу нового кредитора і отримав право грошової вимоги до боржників ТОВ «Селфі Кредит», у тому числі до ОСОБА_2 за кредитним договором № 789417 від 22 травня 2023. 
Просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 789417 від 22 травня 2023 у загальному розмірі 13881 грн, з яких: 2100 грн заборгованість за тілом кредиту, 11781 грн заборгованість за процентами, а також судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. 
Ухвалою суду від 02 грудня 2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
30 грудня 2025 представник відповідача адвокат Скользнєва В.В., яка діє на підставі ордеру №1283007 від 16.12.2025, виданого на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 11.12.2025, подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову повністю та стягнути з позивача на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 грн., посилаючись на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів фактичного перерахування кредитних коштів саме відповідачу. На її думку, лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 20.10.2025 не містить відомості кому саме було здійснено переказ коштів, оскільки у ньому не зазначено прізвища, імені та по батькові отримувача і не підтверджено належність зазначеної банківської картки відповідачу. Крім того, посилалася на відсутність виписки по рахунку, первинних бухгалтерських документів, графіка погашення платежів чи виписки по кредитному договору, які б підтверджували отримання відповідачем грошових коштів та виникнення у неї зобов`язання з повернення кредиту. Також відповідач вказувала на свій статус військовослужбовця та вважала, що з огляду на проходження військової служби з 28 листопада 2023 вона має бути звільнена від нарахування процентів, штрафних санкцій та інших платежів за кредитним договором за відповідний період. Зазначила, що 29 січня 2025 уклала шлюб з ОСОБА_3 , у зв,язку з чим змінила прізвище. 
03 лютого 2026 позивач подав додаткові письмові пояснення на відзив, у яких позовні вимоги підтримав та вважав заперечення відповідачки безпідставними. Зазначив, що факт перерахування кредитних коштів підтверджується умовами договору, листом-повідомленням ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №1-2010 від 20 жовтня 2025 року, а також розрахунком заборгованості. Відсутність у матеріалах справи виписки з особового рахунку відповідача не свідчить про відсутність заборгованості, оскільки ТОВ «Селфі Кредит» не створювало окремий рахунок для позичальника, а перераховувало кошти на вже існуючий рахунок/картку, до якого кредитор не має доступу для отримання інформації щодо всіх фінансових операцій. 
Представник відповідача Скользнєва В.В. подала заяву про розгляд справи без участі відповідача та її представника, у якій просила суд при ухваленні рішення врахувати позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. 
Позивач також подавав заяви про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримував у повному обсязі та просив їх задовольнити. 
Згідно з частиною п`ятою статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Суд, дослідивши письмові докази у справі, оцінивши їх у сукупності, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено наступні обставини.
22.05.2023 між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір № 789417 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort». За умовами договору сума кредиту становить 2100 грн, строк кредитування 360 днів, стандартна процентна ставка 2,2 % на день, знижена процентна ставка 0,01 % на день. 
Відповідно до пункту 2.1 договору кредит надається у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок споживача, зокрема з використанням реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 . 
На підтвердження видачі кредиту позивач надав лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 1-2010 від 20.10.2025, згідно з яким 22.05.2023 о 08:50:09 здійснено перерахування 2100 грн на картку № НОМЕР_2 , номер транзакції в системі iPay.ua 240896081, призначення платежу — зарахування 2100 грн на картку № НОМЕР_1 . 
На виконання ухвали суду від 05.02.2026 АТ «Універсал Банк» листом від 18.03.2026 № БТ/Е-8316 на № 2879-В від 16.02.2026 повідомило, що транзакція від 22.05.2023 у сумі 2100 грн на банківську картку № НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , була успішною та зарахована на відповідний рахунок власника цієї картки. 
01.02.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №01022024, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до боржників ТОВ «Селфі Кредит», у тому числі до ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту №789417 від 22.05.2023. На підтвердження переходу права вимоги позивачем надано договір факторингу №01022024 від 01.02.2024, витяг з Реєстру боржників до цього договору, акт приймання-передачі Реєстру боржників та платіжну інструкцію №74875 про оплату за відступлення права вимоги, а згідно з витягом з Реєстру боржників до позивача перейшло право вимоги до відповідача у загальному розмірі 13881 грн, з яких 2100 грн — заборгованість за тілом кредиту, 11781 грн — заборгованість за процентами. 
Позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 789417 від 22 травня 2023 у загальному розмірі 13881 грн, з яких: 2100 грн заборгованість за тілом кредиту, 11781 грн заборгованість за процентами, а також 2422,40грн судового збору та 8000грн витрати на професійну правничу допомогу. 
Застосовані судом норми права, мотиви та висновки суду щодо їх застосування.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом статей 76, 77, 78, 79, 80, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, наявних у справі.
За загальним підходом у кредитних спорах позивач повинен довести наявність кредитного договору, його умови, факт надання кредитних коштів, порушення відповідачем умов договору та розмір заборгованості; відповідач, своєю чергою, доводить обставини, якими заперечує вимоги позивача, зокрема факт погашення заборгованості, неукладення договору, недійсність договору, укладення його на інших умовах або неправильність розрахунку позивача. Такий підхід відповідає і робочим орієнтирам, викладеним у матеріалах щодо доказування у кредитних спорах. 
Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій, у тому числі електронній, формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, а також якщо воля сторін виражена за допомогою електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір — це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти та її прийняття другою стороною. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному законом, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є використання електронного підпису, у тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, провадження № 61-16243ск20, виходив із того, що електронний договір може бути укладений як шляхом створення окремого електронного документа, так і у спрощеній формі шляхом вчинення особою послідовності дій в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця. У цій постанові Верховний Суд звернув увагу, що без отримання повідомлення, входу на сайт товариства за допомогою логіна та пароля особистого кабінету і використання одноразового пароля-ідентифікатора кредитний договір не був би укладений, а тому такі дії підтверджують волевиявлення позичальника на укладення договору. 
Подібний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 23.03.2020 у справі №404/502/18, де зазначено, що особі, якій адресована оферта, має бути наданий безперешкодний доступ до електронних документів, що містять умови договору, а прийняття таких умов в електронній формі може підтверджувати укладення договору за правилами Закону України «Про електронну комерцію». 
Крім того, у постанові від 09.09.2020 у справі №732/670/19 Верховний Суд наголосив, що метою підписання договору є ідентифікація підписанта, підтвердження його згоди з умовами договору та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Отже, у разі укладення договору в електронній формі суд має оцінити не лише сам текст договору, а й спосіб ідентифікації особи, яка прийняла умови договору, та підтвердження її волевиявлення. 
З огляду на наведені правові висновки Верховного Суду, при перевірці факту укладення електронного кредитного договору суд оцінює у сукупності: наявність тексту договору; порядок створення особистого кабінету позичальника; зазначення його персональних даних; направлення одноразового ідентифікатора на засіб зв`язку, вказаний позичальником; введення такого ідентифікатора; підтвердження ознайомлення з умовами договору; а також подальше перерахування кредитних коштів на платіжну картку, реквізити якої зазначені при укладенні договору.
Судом встановлено, що 22.05.2023 між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір № 789417 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort». Договір містить істотні умови кредитування: суму кредиту — 2100 грн, строк кредитування — 360 днів, стандартну процентну ставку — 2,2 % на день, знижену процентну ставку — 0,01 % на день, порядок надання кредиту та порядок нарахування процентів.
За умовами договору його укладення здійснювалося в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця. Ідентифікація споживача здійснювалася через особистий кабінет, а підписання договору — шляхом використання одноразового ідентифікатора. Такий спосіб укладення договору відповідає положенням статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» і сам по собі не свідчить про недодержання письмової форми правочину.
Суд також враховує, що відповідач у відзиві не заперечувала факту існування договору № 789417 від 22.05.2023 та не стверджувала, що нею не створювався особистий кабінет, не використовувався номер телефону, не вводився одноразовий ідентифікатор або що договір був укладений іншою особою без її волі. Навпаки, у відзиві відповідач посилалася на умови саме цього договору, зокрема на суму кредиту 2100 грн, строк кредитування 360 днів, стандартну процентну ставку 2,2 % на день та знижену процентну ставку 0,01 % на день. Це свідчить про те, що спір між сторонами фактично стосується не самого факту існування договору, а доведеності перерахування кредитних коштів.
При цьому укладення електронного договору не може оцінюватися судом відірвано від подальшого виконання кредитодавцем свого обов`язку щодо надання кредиту. За пунктом 2.1 договору кредитні кошти мали бути надані у безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок споживача, зокрема з використанням реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 .
На підтвердження фактичного виконання договору позивач надав лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 1-2010 від 20.10.2025, відповідно до якого 22.05.2023 о 08:50:09 було здійснено перерахування коштів у сумі 2100 грн на картку № НОМЕР_2 , номер транзакції в системі iPay.ua — 240896081. 
Саме з метою перевірки заперечень сторони відповідачки щодо перерахунку коштів, судом витребувано інформацію у банку-емітента картки. З відповіді АТ «Універсал Банк» від 18.03.2026 № БТ/Е-8316 на № 2879-В від 16.02.2026 вбачається, що транзакція, здійснена 22.05.2023 у сумі 2100 грн на банківську картку № НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , була успішною та зарахована на відповідний рахунок власника цієї банківської картки.
Отже, у справі наявний не лише текст електронного договору, а й докази, які підтверджують реальне виконання кредитодавцем свого обов`язку з надання кредиту саме відповідачці. Перерахування коштів на банківську картку, яка належить ОСОБА_2 , логічно узгоджується з умовами договору № 789417, у якому передбачено надання кредиту шляхом переказу на платіжну картку споживача.
Водночас відповідачка не надала доказів того, що електронний договір був укладений без її волі, одноразовий ідентифікатор був використаний іншою особою, банківська картка № НОМЕР_2 їй не належала, а кошти на її рахунок не зараховувалися або що зазначена транзакція була скасована чи повернута кредитодавцю.
За таких обставин суд відхиляє доводи сторони відповідача про недоведеність укладення та виконання кредитного договору в частині надання кредитних коштів, оскільки вони спростовуються належними та допустимими доказами, дослідженими судом у їх сукупності.
Щодо переходу права вимоги
01.02.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» як клієнтом та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» як фактором укладено договір факторингу № 01022024, за умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги до боржників, визначених у Реєстрі боржників, а фактор набув такі права вимоги в обсязі та на умовах, що існували на момент їх переходу.
Згідно з пунктом 6.3 договору факторингу № 01022024 з моменту переходу до фактора прав вимоги фактор замінює клієнта у відповідних кредитних договорах та набуває усіх прав кредитора щодо боржників, зокрема право вимагати належного виконання зобов`язань, пред`являти претензії та звертатися до суду за захистом порушеного права.
На підтвердження фактичного переходу права вимоги позивач надав суду: договір факторингу № 01022024 від 01.02.2024, Реєстр боржників до договору факторингу, акт приймання-передачі Реєстру боржників, а також платіжну інструкцію № 74875 про оплату за відступлення права вимоги. З наданого Реєстру боржників вбачається, що до складу відступлених прав вимоги включено право вимоги до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , за договором про надання споживчого кредиту № 789417 від 22.05.2023 у загальній сумі 13881 грн, з яких 2100 грн — заборгованість за тілом кредиту, 11781 грн — заборгованість за процентами.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи — боржника. За статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 зазначила, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється новим кредитором, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. 
Верховний Суд також послідовно виходить із того, що для підтвердження переходу права вимоги за кредитним договором суд має перевірити не лише сам договір факторингу, а й документи, які індивідуалізують конкретного боржника та конкретне зобов`язання, зокрема Реєстр боржників, акт приймання-передачі такого реєстру та документи щодо виконання фактором умов договору. Саме такі документи у цій справі позивачем надані.
З огляду на те, що у Реєстрі боржників до договору факторингу № 01022024 прямо зазначено відповідача ОСОБА_2 та кредитний договір № 789417 від 22.05.2023, а акт приймання-передачі Реєстру боржників підтверджує передачу відповідного портфеля заборгованості фактору, суд вважає доведеним, що право грошової вимоги за спірним кредитним договором перейшло від ТОВ «Селфі Кредит» до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».
Неповідомлення боржника про заміну кредитора саме по собі не припиняє зобов`язання і не є підставою для відмови новому кредитору в позові, оскільки за змістом статті 516 ЦК України таке неповідомлення лише покладає на нового кредитора ризик несприятливих наслідків у разі виконання боржником зобов`язання первісному кредитору. Відповідач у цій справі не надала доказів того, що після відступлення права вимоги виконала зобов`язання перед первісним кредитором ТОВ «Селфі Кредит».
За таких обставин суд доходить висновку, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» належними доказами підтвердило набуття права грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 789417 від 22.05.2023, а тому є належним позивачем у цій справі.
Щодо нарахування процентів.
Відповідно до статей 526, 530, 610, 611, 1048, 1049, 1054 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений договором строк, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування ним у розмірі й порядку, визначених договором.
За умовами договору про надання споживчого кредиту № 789417 від 22.05.2023 відповідачці надано кредит у розмірі 2100 грн строком на 360 днів. Договором передбачено стандартну процентну ставку 2,2 % на день та знижену процентну ставку 0,01 % на день. Згідно з пунктом 3.1 договору проценти є платою за користування кредитом і нараховуються на залишок фактичної заборгованості за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році.
Разом із тим право кредитодавця на отримання процентів за договором не є безумовним та підлягає оцінці судом з урахуванням як умов договору, так і спеціальних норм закону, які встановлюють пільги для окремих категорій боржників.
Відповідачка посилалася на те, що вона є військовослужбовцем і з 28.11.2023 проходить військову службу, тому з цієї дати їй не повинні нараховуватися проценти за користування кредитом. На підтвердження зазначених обставин подано військовий квиток серії НОМЕР_4 , посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_5 та довідку форми 5 № 1185 від 03.12.2025, згідно з якою молодший сержант ОСОБА_4 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_6 з 28.11.2023 по теперішній час.
Відповідно до пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям за відповідний період не нараховуються штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань, а також проценти за користування кредитом. Отже, зазначена норма пов`язує пільгу не з датою укладення кредитного договору, а саме з періодом проходження боржником військової служби.
Зазначена норма має імперативний характер і спрямована на забезпечення додаткових соціальних гарантій військовослужбовців у період особливого періоду та виконання ними обов`язку щодо захисту держави.
Після встановлення судом факту, що особа є військовослужбовцем і на неї поширюються передбачені законом гарантії, суд зобов`язаний застосувати цю норму при визначенні дійсного розміру заборгованості, незалежно від того, чи просив про це відповідач окремою заявою до кредитора до звернення позивача до суду.
Такий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18 січня 2023 у справі №642/548/21, відповідно до якої п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою, дія якої поширюється на військовослужбовців, а закон не ставить її застосування у залежність від наявності статусу учасника бойових дій або від окремого рішення кредитора.
Тому доводи позивача про те, що кредит укладено до початку військової служби, сам по собі не виключає застосування до відповідачки пільги щодо ненарахування процентів. Вирішальним є те, за який саме період такі проценти заявлено до стягнення.
Водночас суд враховує, що вказана пільга не звільняє відповідачку від обов`язку повернути фактично отриману суму кредиту. 
Крім того, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти існує лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу такого строку кредитодавець втрачає право нараховувати договірні проценти, а його права забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц та від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц.
Кредитний договір укладено 22.05.2023 строком на 360 днів, тому період з 22.05.2023 по 27.11.2023 включно перебуває в межах погодженого сторонами строку кредитування. Крім того, цей період передує початку проходження відповідачем військової служби, оскільки з довідки форми 5 № 1185 від 03.12.2025 вбачається, що служба розпочалася з 28.11.2023. Отже, проценти за період до 27.11.2023 включно можуть бути нараховані за умовами договору, а проценти, нараховані з 28.11.2023, стягненню не підлягають у силу спеціальної пільги, передбаченої пунктом 15 статті 14 Закону.
Суд перевіривши розрахунок нарахованих процентів за період з 22.05.2023 по 27.11.2023 включно, дійшов до наступного. Кількість днів у цьому періоді становить 190 днів. Денний розмір процентів за стандартною ставкою становить: 2100 грн ? 2,2 % = 46,20 грн.Розмір процентів за 190 днів складає:46,20 грн ? 190 днів = 8778 грн.
Суд бере до уваги, що відповідачка у відзиві навела власний розрахунок процентів за ставкою 2,2 % на день, однак визначила кількість днів як 191 день та суму процентів як 8824,20 грн. Однак, правильна кількість днів за період з 22.05.2023 по 27.11.2023 включно, становить 190 днів, а тому вірна сума процентів 8778 грн.
Підстав для застосування зниженої процентної ставки 0,01 % на день суд не встановив, оскільки матеріали справи не містять доказів виконання відповідачкою умов договору, з якими пов`язано застосування такої ставки. Остання таких доказів також не надала.
З урахуванням викладеного, дослідивши та оцінивши надані сторонами доказі, враховуючи вимоги діючого законодавства, яке регулює вищенаведені спірні відносини, а також усталену судову практику, суд приходить до висновку, що позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підлягає частковому задоволенню та з відповідачки підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 789417 від 22 травня 2023 у сумі 10878 грн, з яких: 2100 грн тіло кредиту, 8778 грн проценти за користування кредитом.
Щодо судових витрат
Вирішуючи питання про розподіл витрат сторін на професійну правничу допомогу, суд виходить із такого.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою — четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, а також докази, що підтверджують здійснення відповідних витрат або обов`язок їх сплатити. Розмір таких витрат має бути співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд за клопотанням іншої сторони може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У Постанові ВП ВС від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц суд дійшов висновку, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
У постанові Верховного Суду від 19.05.2022 у справі №824/152/21 звернуто увагу, що суд має перевірити, чи є заявлені витрати співмірними зі складністю справи, обсягом наданих послуг, витраченим адвокатом часом, ціною позову та значенням справи для сторони, а також чи не становитиме їх стягнення надмірний тягар для іншої сторони.
Крім того, у практиці Європейського суду з прав людини сформульовано підхід, за яким відшкодуванню підлягають лише ті витрати, які були фактичними, неминучими та мають розумний розмір, зокрема у справах «East/West Alliance Limited проти України», «Лавентс проти Латвії», «Двойних проти України».
Отже, при вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу суд спочатку перевіряє заявлені кожною стороною суми на відповідність критеріям реальності, необхідності, розумності та співмірності, визначає обґрунтований розмір таких витрат, а вже після цього здійснює їх розподіл пропорційно до результату розгляду справи відповідно до статті 141 ЦПК України.
Позивач заявив до стягнення 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження цих витрат ним надано договір про надання правової допомоги № 0107 від 01.07.2025, акт наданих послуг та детальний опис робіт, відповідно до якого до складу послуг включено: усну консультацію клієнта щодо перспектив і порядку стягнення заборгованості — 0 год 30 хв; ознайомлення з матеріалами кредитної справи — 2 год; погодження правової позиції клієнта у справі — 0 год 30 хв; складення позовної заяви — 3 год 30 хв; подання заяви до суду — 1 дія; усього — 6 год 30 хв та 1 дія.
Відповідачка заперечувала проти стягнення з неї витрат позивача на професійну правничу допомогу в повному розмірі, посилаючись на їх неспівмірність зі складністю справи, типовий характер спору та завищеність заявленої суми порівняно з ціною позову.
Оцінюючи заявлені позивачем витрати, суд враховує, що справа є спором про стягнення заборгованості за договором мікрокредитування, ціна позову становить 13881 грн, позивач є фінансовою компанією, яка професійно здійснює діяльність у сфері набуття та стягнення кредитної заборгованості, а подані процесуальні документи не свідчать про особливу складність спору чи необхідність виконання значного обсягу правової роботи. Позовна заява ґрунтується на типовому наборі доказів кредитної справи.
Водночас суд бере до уваги, що представником позивача було підготовлено позовну заяву, сформовано правову позицію, здійснено аналіз матеріалів кредитної справи, подано пояснення на відзив та підтримано позовні вимоги. Тому витрати позивача на правничу допомогу є пов`язаними з розглядом справи, однак заявлений їх розмір 8000 грн є завищеним щодо ціни позову, характеру спору, обсягу виконаних робіт та критерію розумності.
За таких обставин суд вважає обґрунтованим, розумним і співмірним розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу у сумі 4500 грн. 
Відповідачка також заявила до стягнення 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження таких витрат подано договір про надання правничої допомоги від 11.12.2025, укладений між ОСОБА_4 та адвокатом Скользнєвою В.В., акт здачі-прийняття наданих послуг від 29.12.2025 та квитанцію до прибуткового касового ордера від 29.12.2025 на суму 8000 грн.
З акту здачі-прийняття наданих послуг від 29.12.2025 вбачається, що до заявленої суми включено: ознайомлення з матеріалами справи — 1,5 год, 2000 грн; написання відзиву на позовну заяву — 2 год, 4000 грн; участь у судовому засіданні — 1 год, 2000 грн; усього — 8000 грн.
Позивач заперечував проти розміру заявлених відповідачкою витрат, вказуючи на їх завищеність, неспівмірність зі складністю справи, ціною позову та обсягом фактично наданої правничої допомоги.
Оцінюючи заявлені відповідачкою витрати, суд враховує, що адвокатом Скользнєвою В.В. фактично підготовлено та подано відзив на позовну заяву, у якому викладено заперечення проти позову, наведено доводи щодо недоведеності факту отримання кредитних коштів, застосування пільг військовослужбовця, а також заперечення щодо витрат позивача на правничу допомогу. Отже, частина заявлених витрат є пов`язаною з розглядом справи та необхідною для захисту прав відповідачки.
Разом з тим суд враховує, що судові засідання за участю представника відповідачки фактично не проводилися, а адвокат Скользнєва В.В. подала заяву про розгляд справи без участі відповідачки та її представника. Тому послуга з участі адвоката у судовому засіданні, зазначена в акті вартістю 2000 грн, фактично не надавалася та не підтверджена матеріалами справи.
Отже, витрати відповідачки в частині 2000 грн за участь адвоката у судовому засіданні не відповідають критеріям реальності та необхідності, а тому не можуть бути покладені на позивача.
Водночас суд враховує, що справа є типовою справою про стягнення заборгованості за договором мікрокредитування, ціна позову становить 13881 грн, розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження, судові засідання за участю сторін та їх представників фактично не проводилися, а обсяг правничої допомоги відповідачці обмежився ознайомленням з матеріалами справи, підготовкою відзиву та заявою про розгляд справи без участі сторони.
З огляду на критерії реальності, необхідності, розумності та співмірності витрат, передбачені статтями 137, 141 ЦПК України, а також з урахуванням заперечень позивача, суд вважає, що навіть сума 6000 грн за ознайомлення з матеріалами справи та підготовку відзиву є завищеною щодо складності цієї справи, її ціни, обсягу фактично виконаної адвокатом роботи та часу, необхідного для її виконання.
При цьому суд не заперечує факту надання відповідачці правничої допомоги, однак визначає розмір витрат, який може бути покладений на іншу сторону, виходячи не лише з домовленості між клієнтом та адвокатом, а й із критерію співмірності таких витрат із конкретними обставинами справи.
З урахуванням викладеного суд вважає обґрунтованим, реальним, необхідним та співмірним розмір витрат відповідачки на професійну правничу допомогу у сумі 4000 грн.
Отже, суд визначає остаточний обґрунтований розмір витрат відповідачки на професійну правничу допомогу у сумі 4000 грн.
Після визначення співмірного розміру витрат на професійну правничу допомогу суд здійснює їх розподіл пропорційно до результату розгляду справи.
Оскільки позов задоволено на 78,37 %, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 3526,65 грн витрат на правничу допомогу (4500 грн ? 78,37 %).
Оскільки у задоволенні позову відмовлено на 21,63 %, з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню 865,20 грн витрат на правничу допомогу (4000 грн ? 21,63 %).
Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України суд проводить взаємне зарахування зазначених сум, у зв`язку з чим остаточно з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2661,45 грн (3526,65 грн – 865,20 грн).
У решті заявлених сторонами витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 32085 від 11.11.2025.
Позов заявлено на суму 13881 грн., задоволенню підлягають вимоги на суму 10878 грн, що становить 78,37 % від ціни позову, а тому судовий збір підлягає стягненню з відповідачки пропорційно до задоволених позовних вимог: 2422,40 грн ? 78,37 % = 1898,34 грн.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 137, 141, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, статтями 509, 512, 514, 526, 530, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про споживче кредитування», пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором — задовольнити частково.
Стягнути з   ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП  НОМЕР_3 , адреса:  АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (код ЄДРПОУ 35234236, адреса: 79029, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корпус 28, 4-й поверх) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 789417 від 22 травня 2023 у розмірі 10878 (десять тисяч вісімсот сімдесят вісім)грн, з яких:2100 грн заборгованість за тілом кредиту; 8778 грн заборгованість за процентами за користування кредитом.
Стягнути з   ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП  НОМЕР_3 , адреса:  АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (код ЄДРПОУ 35234236, адреса: 79029, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корпус 28, 4-й поверх)судовий збір у розмірі 1898(одна тисяча вісімсот дев`яносто вісім),34 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу після взаємного зарахування витрат сторін у розмірі 2661(дві тисячі шістсот шістдесят одна),45 грн.
В решті позовних вимог — відмовити.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. 
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя:     Тетяна ПУСТОВОЙТ